ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/94/21 Справа № 201/5329/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Кредитні ініціативи”

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Дніпровської філії Комунального підприємства “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького Михайла Андрійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю “Кредитні ініціативи”, третя особа – ОСОБА_2 , про скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності, –

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора Дніпровської філії Комунального підприємства “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького Михайла Андрійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю “Кредитні ініціативи” (далі – ТОВ “Кредитні ініціативи”), третя особа – ОСОБА_2 , про скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 19.06.2008 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.

10 липня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та ВАТ “Сведбанк”, правонаступником якого є ПАТ “Сведбанк” був укладений кредитний договір № 0304/07/08/98-005, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 90 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим строком повернення до 09.07.2018 року. Цього ж дня між цими ж сторонами був укладений іпотечний договір № 0304/07/08/98-005-z. ОСОБА_2 , чоловіком ОСОБА_1 , була надана письмова згода на укладання цього договору його дружиною з ПАТ “Сведбанк”.

ПАТ “Сведбанк” та ТОВ “ФК “Вектор Плюс” 28.11.2012 року уклали договір факторингу № 15, за умовами якого останнє набуло право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договором. Цього ж дня між ТОВ “ФК “Вектор Плюс” та ТОВ “Кредитні ініціативи” також було укладено договір факторингу. Внаслідок укладення зазначених договорів ТОВ “Кредитні ініціативи” набуло статусу нового кредитора (стягувача) за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 01.08.2014 року у позивача виникла заборгованість в розмірі 1 466 489,36 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 928 290,71 грн.; заборгованості по відсоткам – 419 554,14 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків – 118 644,51 грн.

У грудні 2018 року з витягу з реєстру речових прав та обтяжень позивачка дізналася про те, що рішенням Державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. 15.11.2018 року здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний 440054963 від 15.11.2018 року про реєстрацію права власності на цю квартиру за ТОВ “Кредитні ініціативи”, та зроблено запис про право власності 28927068 від 12.11.2018 року.

Право власності за ТОВ “Кредитні ініціативи” зареєстроване в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статей 36, 37 Закону України “Про іпотеку”.

Позивачка вважала, що ТОВ “Кредитні ініціативи” безпідставно звернуло стягнення на предмет іпотеки, оскільки окремого договору про відчуження або задоволення вимог з ТОВ “Кредитні ініціативи” вона не укладала, згоди на відчуження квартири не надавала.

Повідомила, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/8097/13-ц задоволено позов ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказане рішення набрало законної сили.

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області від 11.01.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” заборгованість за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року в розмірі 1 606 441,20 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 928 290,71 грн.; заборгованості по відсоткам – 419 554,14 грн.; заборгованості по пені – 258 596,35 грн.

Постановами державного виконавця Соборного відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області 19.06.2017 року було звернуто стягнення на пенсію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні відкритому на підставі вищевказаного рішення суду.

На підставі вищевказаних документів Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ЦВО громадян проводить щомісячне утримання із пенсії ОСОБА_3 з серпня 2017 року на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” та перераховує їм в рахунок погашення суми боргу.

Позивачка вважала, що таким чином відповідач ТОВ “Кредитні ініціативи” скористався своїм правом, звернувши стягнення в один із передбачених договором іпотеки способів. Проте, ТОВ “Кредитні ініціативи” без її згоди як іпотекодавця, використало ще один спосіб звернення стягнення і зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру, всупереч того, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” (стаття 1), оскільки площа квартири становить 64,8 кв.м. і квартира є її єдиним житлом та єдиним житлом її чоловіка.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: скасувати рішення Державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 15.11.2018 року, номер 44054963, щодо державної реєстрації права власності за ТОВ “Кредитні ініціативи” на квартиру АДРЕСА_2 ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності індексний номер № 28927068 від 12.11.2018 року щодо реєстрації права власності за ТОВ “Кредитні ініціативи” на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2020 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано рішення Державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 15.11.2018 року, номер 44054963, щодо державної реєстрації права власності за ТОВ “Кредитні ініціативи” на квартиру АДРЕСА_2 .

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності індексний номер № 28927068 від 12.11.2018 року щодо реєстрації права власності за ТОВ “Кредитні ініціативи” на квартиру АДРЕСА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ “Кредитні ініціативи”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача ТОВ “Кредитні ініціативи” – без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 09.06.2008 року видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради (а.с.21).

10 липня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ “Сведбанк”, правонаступником якого є ПАТ “Сведбанк” був укладений кредитний договір № 0304/07/08/98-005, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 90 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим строком повернення до 09.07.2018 року. Цього ж дня між цими ж сторонами був укладений іпотечний договір № 0304/07/08/98-005-z. ОСОБА_2 була надана письмова згода на укладання цього договору його дружиною ОСОБА_1 з ПАТ “Сведбанк”. 28.11.2012 року ПАТ “Сведбанк” та ТОВ “ФК “Вектор Плюс” було укладено договір факторингу № 15, за умовами якого останнє набуло право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договором.

Цього ж дня між ТОВ “ФК “Вектор Плюс” та ТОВ “Кредитні ініціативи” також було укладено договір факторингу. Внаслідок укладення зазначених договорів ТОВ “Кредитні ініціативи” набуло статусу нового кредитора (стягувача) за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 01.08.2014 року у позивача виникла заборгованість в розмірі 1 466 489,36 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 928 290,71 грн.; заборгованості по відсоткам – 419 554,14 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків – 118 644,51 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2014 року по справі № 201/8097/13-ц задоволено позов ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року. Вказане рішення набрало законної сили.

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області від 11.01.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” заборгованість за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року в розмірі 1 606 441,20 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 928 290,71 грн.; заборгованості по відсоткам – 419 554,14 грн.; заборгованості по пені – 258 596,35 грн.

Постановами державного виконавця Соборного відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області 19.06.2017 року було звернуто стягнення на пенсію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні відкритому на підставі вищевказаного рішення суду.

На підставі вищевказаних документів Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ЦВО громадян проводить щомісячне утримання із пенсії ОСОБА_3 з серпня 2017 року на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” та перераховує їм в рахунок погашення суми боргу.

06 лютого 2018 року ТОВ “Кредитні ініціативи” направило боржнику ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та статті 37 Закону України “Про іпотеку” у зв`язку із непогашенням заборгованості за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.08.2008 року в сумі 29 7851,18 доларів США (а.с.95-96).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12-14), за ТОВ “Кредитні ініціативи” 15.11.2018 року було зареєстроване право власності на квартиру в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А., у зв`язку із невиконанням основного зобов`язання у строк до 09.07.2018 року в сумі 90 000,00 доларів США (а.с.12-13).

Як встановлено у п.12 договору іпотеки № 0304/0708/98-005 від 10.08.2008 року іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення в один з наступних способів: 12.1 за рішенням суду; 12.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису нотаріусу Іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості Іпотекодавця за основним зобов`язанням, а саме заяву про невиконання Іпотекодавцем умов основного договору, якій після нотаріального посвідчення буде видано Іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено Іпотекодавцем виключно в судовому порядку; 12.3. Згідно з Договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, який вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя викладене в п.12.3.1 та 12.3.2 цього пункту Договору.

При цьому, відповідно до умов договору іпотеки, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 37 Закону України “Про іпотеку” (п.п.12.3 цього договору (застереження про задоволення вимог кредиторів), цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотекодержателем в органах БТІ.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен був застосований Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, а тому державний реєстратор не мав права вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо належного способу захисту позивача.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні – гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (далі – Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству”, який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству” унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Зважаючи на те, що з 16 січня 2020 року і на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції про задоволення позову матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований в оскаржуваній постанові, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19.

Щодо суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про іпотеку”, іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положеннями статті 37 Закону України “Про іпотеку” (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI “Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва” норми статті 37 Закону України “Про іпотеку” передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України “Про іпотеку” (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України “Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва” змін до статті 36 Закону України “Про іпотеку” її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, яка діяла на час вчинення реєстратором дій), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України “Про заставу” та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України “Про іпотеку”, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

– таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

– загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII “Про захист прав споживачів” (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України “Про іпотеку” звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України “Про іпотеку”).

Отже, Закон України “Про іпотеку” прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира, яка використовується позивачкою та її чоловіком як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ “Кредитні ініціативи”, враховуючи, що кредит є споживчим і наданий в іноземній валюті.

Отже, у державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ “Кредитні ініціативи”.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) дійшла висновку про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону Закон України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас цей Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Тобто після ухвалення судового рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі № 464/8589/15-ц, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свою раніше прийняту правову позицію, тому застосуванню підлягає положення частини шостої статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” про обов`язковість для судів висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

Встановивши, що позивачка зареєстрована та проживає у квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., яка є предметом іпотеки за договором, укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, наданим в іноземній валюті, іншого нерухомого майна у власності позивачки немає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на момент прийняття 15 листопада 2018 року державним реєстратором Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецьким М.А. рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо іпотечного майна за споживчим кредитом суперечили Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”.

Доводи апеляційної скарги про те, що Закон України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” не поширюється на випадки звернення стягнення в порядку статті 38 Закону України “Про іпотеку” спростовуються висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи заявника про те, що оскаржувана постанова прийнята апеляційним судом без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у поставі від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), оскільки висновок у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, суд виходив з конкретних обставин справи та фактично – доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи судом апеляційної інстанції було витребувано у Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/8097/13-ц за позовом ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також цивільну справу № 201/12716/14-ц за позовом ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ “Кредитні ініціативи”, ТОВ “ФК “Вектор Плюс”, ПАТ “Сведбанк” про визнання дій незаконними, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ “Кредитні ініціативи” про визнання договору недійсним.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2014 року у справі № 201/8097/13-ц позовні вимоги ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,8 кв.м., житловою 38,5 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року станом на 01.04.2013 року в розмірі 868 929,02 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 620 216,84 грн.; заборгованості по відсотках – 175 439,15 грн.; заборгованості по пені – 73 273,03 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України “Про виконавче провадження”, з початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій (т.1, а.с.202-203 цив.спр. № 201/8097/13-ц).

Вказане рішення набрало законної сили.

19 січня 2015 року ТОВ “Кредитні ініціативи” звернулося до суду з заявою про видачу виконавчих листів по вказаній справі (т.1, а.с.208 цив.спр. № 201/8097/13-ц).

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 11.01.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1, а.с.8-12).

Також, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року у справі № 201/12716/14-ц позовні вимоги ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” заборгованість за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року в розмірі 1 606 441,20 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 928 290,71 грн.; заборгованості по відсоткам – 419 554,14 грн.; заборгованості по пені – 258 596,35 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ “Кредитні ініціативи”, ТОВ “ФК “Вектор Плюс”, ПАТ “Сведбанк” про визнання дій незаконними відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ “Кредитні ініціативи” про визнання договору недійсним відмовлено (т.2, а.с.69-73 цив.спр. № 201/12716/14-ц).

08 червня 2016 року ТОВ “Кредитні ініціативи” звернулося до суду з заявою про видачу виконавчих листів по вказаній справі (т.2, а.с.75 цив.спр. № 201/12716/14-ц).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року залишено без змін (т.2, а.с.108-111 цив.спр. № 201/12716/14-ц).

Постановою Верховного Суду від 18.07.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2017 року в частині задоволення позову ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення пені, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” пеню в розмірі 118 644,51 грн.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2017 року в частині задоволення позову ТОВ “Кредитні ініціативи” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення загальної суми заборгованості за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10 липня 2008 року змінено.

Зменшено розмір загальної суми заборгованості за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року, стягнутої солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ “Кредитні ініціативи”, до 1 466 489,36 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2017 року залишено без змін (т.2, а.с.163-169 цив.спр. № 201/12716/14-ц).

Також, судом апеляційної інстанції установлено, що 09.06.2016 року був виданий виконавчий лист по справі № 201/12716/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” заборгованість за кредитним договором № 0304/0708/98-005 від 10.07.2008 року в розмірі 1 606 441,20 грн. (т.1, а.с.33).

24 травня 2017 року ТОВ “Кредитні ініціативи” звернулося до Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с.32).

Постановами державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19.06.2017 року та від 06.07.2017 року було звернуто стягнення на доходи боржників пенсію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 54051611, відкритому на підставі вищевказаного рішення суду (т.1, а.с.35,37).

На підставі вищевказаних постанов, Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області проводить щомісячне утримання із пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з серпня 2017 року на користь ТОВ “Кредитні ініціативи” та перераховує їм в рахунок погашення суми боргу, що підтверджується, зокрема, відповіддю Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за результатами звернення ОСОБА_2 , в якому повідомлено, що за період з серпня 2017 року по лютий 2021 року з його пенсії фактично утримані кошті в розмірі 20 % пенсії згідно постанови державного виконавця від 06.07.2017 року ВП № 54051611 (т.2, а.с.74-75).

Отже, враховуючи, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 року, яке перебуває на примусовому виконанні та по якому проводяться щомісячні утримання з доходів боржників на користь стягувача, додаткового свідчить про те, що у державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ “Кредитні ініціативи”.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15.10.2020 року було витребувано у державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. належним чином завірену повну копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру розташовану за адресою:  АДРЕСА_1   за ТОВ “Кредитні ініціативи”, та зроблено запис про право власності 28927068 від 12.11.2018 року.

Також, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2020 року було витребувано у Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради належним чином завірену повну копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ “Кредитні ініціативи”, та зроблено запис про право власності 28927068 від 12.11.2018 року.

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2020 року, Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомив апеляційний суд, що станом на 05.01.2021 року документи реєстраційної справи № 1694496012101 за вказаною адресою щодо реєстраційних дій від 15.11.2018 року державного реєстратора Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецького М.А. на зберігання не надходили (т.2, а.с.37).

Разом з тим, ухвала Дніпровського апеляційного суду від 15.10.2020 року державним реєстратором Дніпровської філії КП “Агенція адміністративних послуг” Дніпропетровської області Чернецьким М.А. не була виконана, копія вказаної ухвали неодноразово направлялася на його адреси, які були відомі апеляційному суду, проте поштові відправлення повертались неврученими з відмітками на конверті, що організація не розшукана.

Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, – також залишити позовну заяву без розгляду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Кредитні ініціативи” – залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко