Справа № 159/6759/20 	Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/1234/21  Категорія: 48 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 жовтня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді 
суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л. В.,   
з участю:
секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника відповідача - Шуляк Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2021 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона отримувала допомогу малозабезпеченій сім`ї на підставі документів, які подавала до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради. В березні 2018 року відповідач повідомив, що вона незаконно отримує соціальну допомогу і повинна її повернути, у зв`язку з чим дана інформація була скерована до Ковельської місцевої прокуратури і далі відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, і засуджено з урахуванням рішення апеляційної інстанції до 2 років позбавлення волі із звільненням від покарання на підставі акту амністії. Зазначає, що касаційною інстанцією вироки першої і апеляційної інстанцій були скасовані і кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в її діяннях складу кримінальних правопорушень. Позивач зазначає, що відповідач неправомірно вимагав у неї повернення виплаченої допомоги, подав неправдиву інформацію до Ковельської місцевої прокуратури, що стало підставою для незаконного кримінального переслідування. Крім того, вчинив протиправні дії, відмовивши їй у призначенні соціальної допомоги, що підтверджено судовим рішенням Волинського окружного адміністративного суду. Такими діями їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях, стресах, занепокоєнні за дитину, порушеннях сну, постійному нервуванні, сорому, страху, пригніченості та відчаю. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 36000 грн. Крім того, позивач вказує, що понесла витрати, пов`язані з розглядом справи у Волинському окружному адміністративному суді: на оплату послуг поштового зв`язку за надсилання позовної заяви до суду, вартості автобусних квитків до м. Луцька та до м. Ковеля. Загальна сума цих витрат склала 781,80 грн. 
На підставі зазначеного ОСОБА_1 просила суд стягнути в її користь майнову шкоду в сумі 781,80 грн та 36000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради в користь ОСОБА_1  у відшкодування завданої їй моральної шкоди 5000 гривень. В решті вимог відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. Вказує, що в даному випадку суд першої інстанції, виходячи лише із власного розсуду, визначив глибину душевних страждань та погіршення фізичних здібностей позивача без наявної вини чи протиправної поведінки працівників управління, що значною мірою порушила їхнє право як сторони у справі на самозахист. Зазначає, що в рішенні суду не визначено, в який саме спосіб та з яких фінансових ресурсів має здійснюватися відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , оскільки управління є бюджетною установою, що не має на меті отримання прибутку та є розпорядником коштів 3-го рівня, що вже виділені з державного та місцевого бюджетів на зазначені цілі - виплата державних допомог, субсидій, пільг та компенсацій. Просило рішення скасувати і в позові відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що протиправність дій відповідача, яка полягала у відмові виплатити позивачу соціальну допомогу як малозабезпеченій сім`ї встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили (справа № 140/5351/20), і ці дії, поза розумним сумнівом, негативно вплинули на моральний стан позивача, оскільки виявилися марними її законні очікування на ефективну реалізацію першочергового права малозабезпеченої сім`ї на отримання державної соціальної допомоги. Щодо решти позовних вимог суд відмовив у позові.
З таким висновком суду колегія суддів частково погоджується і вважає, що рішення слід змінити з таких підстав.
Відповідно до статті 3 Конституції України людини, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2014-2017 роках отримувала допомогу малозабезпеченим сім`ям на підставі документів, які були подані нею до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради.
У березні 2018 року відповідач повідомив, що вона незаконно отримує соціальну допомогу і повинна її повернути. Дану інформацію було скеровано до Ковельської місцевої прокуратури і далі відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
25.05.2018 року позивача було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України. 
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.09.2018 року позивач була визнана винною у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень і їй було призначене покарання у виді 2 років обмеження волі із звільненням від покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». ОСОБА_1 вирок в апеляційному порядку не оскаржувала, однак його оскаржив прокурор, оскільки позивачу, яка мала дитину, не могло бути призначене покарання у виді обмеження волі, так як закон це забороняє. 
Вироком Волинського апеляційного суду від 20.03.2019 вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та позивачу замість обмеження волі призначене позбавлення волі із звільненням від покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Позивач оскаржила вирок суду апеляційної інстанції. 
Постановою Верховного Суду України від 16.11.2020 вироки першої і апеляційної інстанції скасовані і кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінальних правопорушень, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Разом з тим, постановою Волинського апеляційного суду від 09.12.2019 р. у справі № 159/2606/19, у позові Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям відмовлено. Зокрема, судом апеляційної інстанції було встановлено, що у справі не зібрано доказів того, що, подаючи декларацію про доходи та майно сім`ї, ОСОБА_1 навмисно не вказала відомості про другу квартиру. Наявність іншого житла за ОСОБА_1 не позбавляє малозабезпечену сім`ю, у складі якої є дитина, яка постійно хворіє, права на отримання державної соціальної допомоги на підставі частини другої статті 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям». Суд також прийшов до висновку, що примусове повернення наданої державної соціальної допомоги у сумі 22923,91 грн призведе до покладення на ОСОБА_1 надмірного тягаря. Постанова набрала законної сили. 
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ковельської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї в сумі 3417,66 грн. Зобов`язано Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області виплатити ОСОБА_1 призначену рішенням начальника управління соціального захисту населення № 3897 від 01.10.2018 року допомогу малозабезпеченій сім`ї в розмірі 3417,66 грн. Рішення суду також не оскаржувалось і набрало законної сили.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної влади та місцевого самоврядування.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
       Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною дією (бездіяльністю) органу державної влади чи місцевого самоврядування відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 611/62/16-ц (провадження № 61-33010св18) зазначено, що відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з положеннями статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги регулюються Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року за № 250.
Відповідач у даній справі є органом, відповідальним за нарахування та здійснення соціальних виплат.
Звертаючись до суду та визначаючи предмет та підстави позову, ОСОБА_1 вказала про стягнення моральної шкоди з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради.
Оскільки повноваження органів влади та місцевого самоврядування є законодавчо визначеними, то суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Необхідність цього принципу підтверджена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що згідно з принципом «суд знає закони» неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. 
Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановив факт порушення прав позивача, те, що судовим рішенням бездіяльність відповідача визнавалась неправомірною, що має негативний вплив на позивача, оскільки завдає розчарувань та незручностей та душевних страждань, суд першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості зробив обґрунтований висновок про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 
Проте суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської, тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції належить змінити.
Оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, то в резолютивну частину судового рішення слід внести зміни і стягувати компенсацію моральної шкоди не безпосередньо з відповідача, а з Державного бюджету України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є частково законним та обґрунтованим, наведені у скарзі доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Однак рішення суду в частині щодо стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача підлягає зміні.
Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від  20 липня 2021 року в даній справі  змінити, виклавши його другий абзац в такій редакції.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 (п"ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених ст.389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді