УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2021 року
м. Київ
справа №675/813/20
провадження № 51-5243ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року щодо
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Комарно Городоцького району Львівської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий – останній раз вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2020 року за ч. 1 ст. 185 КК,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.185, ч. 1 ст. 121 КК і призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року вищевказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 19 березня 2020 року близько 17:00, перебуваючи поблизу під`їзду №1 будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, шляхом вільного доступу, викрав велосипед марки «ММВЗ» типу «Мінск (Україна)», який знаходився біля входу до підвального приміщення вказаного будинку, належний ОСОБА_6 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1183 грн.
Окрім цього, 28 липня 2020 року близько 11:40 ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс ОСОБА_7 один удар ножем в живіт, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК.
Вказують на те, що вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, не доведена поза розумним сумнівом. На їхню думку, дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК кваліфіковані неправильно, оскільки останній наміру наносити тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 не мав, а такі тілесні ушкодження потерпілий отримав випадково, під час його епілептичного нападу. Тому, на думку сторони захисту, дії ОСОБА_4 мали б кваліфікуватись за ст. 128 КПК як необережне нанесення тяжкого тілесного ушкодження.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд виходить із фактичних обставин вчинення злочинів, встановлених судами нижчих інстанцій.
Зі змісту касаційної скарги слідує, що засуджений та захисник не погоджуються з висновками суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК і вважають, що вина ОСОБА_4 в інкримінованих діяннях не доведена поза розумним сумнівом.
Колегія суддів касаційного суду не погоджується з таким твердженням сторони захисту, оскільки при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст.  121 КК.
Той факт, що ОСОБА_4 вчинив крадіжку підтверджується такими доказами:
–показаннями свідка ОСОБА_8 , яка зазначила, що ОСОБА_4 прийшов із велосипедом зеленого кольору до домогосподарства по АДРЕСА_3 , де вона відпочивала з ОСОБА_9 і, стверджуючи, що це його велосипед, пропонував його обміняти на 1 літр горілки;
– показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що коли прив`язував велосипед, то помітив неподалік п`яного чоловіка, яким був ОСОБА_4 . Останній то піднімав, то опускав капюшон. Після повернення потерпілого велосипеда вже не було;
– показаннями самого ж ОСОБА_4 , який у судовому засіданні хоча й не визнавав вину, але не заперечував, що підібрав велосипед, однак про цю знахідку не повідомив працівників поліції.
Окрім наведених вище доказів, суди послалися напротокол огляду місця від 19  березня 2020 року, протокол огляду речового доказу від 20 березня 2020 року, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07 квітня 2020 року, висновок судово-психіатричної експертизи №235 від 28 квітня 2020 року, а також інші докази, зміст яких детально відображено у вироку.
Хоча засуджений й стверджує, що він не вчиняв крадіжки велосипеда, проте його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину доводиться вищевказаними показаннями. 
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, доведена поза розумним сумнівом.
Щодо підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, то суд звертає увагу на таке.
Фактично у касаційній скарзі сторона захисту стверджує, що потерпілому ОСОБА_10 були спричинені не умисні, а необережні тяжкі тілесні ушкодження.
Зі змісту судових рішень слідує, що судами попередніх інстанцій була перевірена версія свідка ОСОБА_11 про те, що засуджений знепритомнів і коли падав, то його підхопив потерпілий, тим самим випадково наткнувся на ніж, який був у руці ОСОБА_4 .. Ця версія не знайшла свого підтвердження у ході судового розгляду.
Суди визнали, що у цьому кримінальному провадженні є достатня кількість належних та допустимих доказів, які доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК. 
В основу доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК суди поклали такі докази:
– показання свідка ОСОБА_11 , які він давав у судовому засіданні про те, що вони разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розпивали алкогольні напої, потерпілий та засуджений спілкувалися між собою, а пізніше засуджений вдарив потерпілого ножем в живіт. Ніж, яким було завдано поранення потерпілому, відповідно до показань цього ж свідка, ОСОБА_4 носив із собою в сумці для самозахисту;
– показання потерпілого ОСОБА_7 , який у судовому засіданні зазначив, що коли він встав і збирався уже йти, ОСОБА_4 вдарив його в живіт складним ножем, який носив при собі; 
– слідчий експеримент із свідком ОСОБА_11 від 16 вересня 2020 року, в ході якого останній показав механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. 
Суди врахували той факт, що свідок ОСОБА_11 змінював свої показання в суді під час повторного допиту, а саме: стверджував, що потерпілий сам випадково наткнувся на ніж, коли засуджений знепритомнів і падав, а потерпілий його підхопив. 
Однак суди наголосили, що такі показання суперечать висновку судово-медичної експертизи №434 від 03 вересня 2020 року, в якому експерт вказав, що виключає виникнення тілесного ушкодження внаслідок падіння з послідуючим ударом об лезо ножа.
Згідно з даними висновків судово-медичних експертиз №400 від 25 серпня 2020 року та №434 від 03 вересня 2020 року у потерпілого виявлено тілесне ушкодження – проникаюче поранення черевної порожнини в нижній ділянці живота зліва із зовнішньою та внутрішньою кровотечею. За своїм характером виявлене ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, яке небезпечне для життя в момент спричинення і могло утворитися від ударної травмуючої дії гострого колючого предмета, яким міг бути ніж.
Врахувавши зазначені докази в сукупності, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 умисно заподіяв ОСОБА_7 один удар в живіт, тобто констатували, що дії ОСОБА_4 носили активний та раптовий характер щодо потерпілого.
Суди дійшли правильного висновку про спричинення тілесних ушкоджень саме умисно. Адже, заподіюючи удар ножем у живіт, засуджений усвідомлював суспільну небезпечність вчинюваних ним дій.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер спричиненого тілесного ушкодження, знаряддя злочину вказують на наявність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого саме ч. 1 ст.121 КК і виключають можливість кваліфікації його дій як необережного тяжкого тілесного ушкодження.
Таким чином, місцевий суд встановив, що наявні у цьому провадженні докази є взаємоузгодженими, оцінив їх сукупність з точки зору належності, допустимості, достатності та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК.
З судових рішень видно, що висновки судів про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, та умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. 
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженого доводам, в тому числі й щодо неправильної кваліфікацій дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК, та правильністю кваліфікації його дій за цими статтями кримінального закону.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                         ОСОБА_3