ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року	Львів	Справа № 500/2640/21 пров. № А/857/17197/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Вовка А.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року (суддя – Подлісна І.М., час ухвалення – 10:36 год., місце ухвалення – м.Тернопіль, дата складання повного тексту – 20.08.2021), 
в адміністративній справі №500/2640/21 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ОСОБА_1 , 
про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, 
                                                            
                                                           встановив: 

У травні 2021 року позивач Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції в розмірі 26375,00 грн., а також пеню в розмірі 147,84 грн.. 
Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, вважає, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити за безпідставністю її вимог. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що у позові відмовлено судом неправомірно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що не погоджується з висновком суду про те, що відповідач вчинив усе необхідне для виконання вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та особи з інвалідністю не працевлаштовані не з його вини. Твердить апелянт, що відповідач не виконав свого обов`язку в тій частині, що самостійно не забезпечив працевлаштування особи з інвалідністю та покладає обов`язок працевлаштування повністю на центр зайнятості. Центр зайнятості лише сприяє у працевлаштуванні, а безпосереднє працевлаштування здійснює керівник підприємства і він несе відповідальність за не виконання цього нормативу. Виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю це ініціатива насамперед керівника такого підприємства і в його інтересах найти особу з інвалідністю на робоче місце. А основним обов`язком центру зайнятості є направлення даних корінців працевлаштування особам, яким відповідно до закону встановлена інвалідність, але аж ніяк не працевлаштування особи з інвалідністю на даному підприємстві. На переконання апелянта (позивача), норматив щодо працевлаштування особи з інвалідністю не виконаний з вини відповідача. Тому згідно ст.20 Закону №875-ХІІ відповідач має сплатити адміністративно-господарські санкції за одне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, у розмірі середньої річної заробітної плати на даному підприємстві та пеню за порушення терміну їх сплати. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 16.08.2021 року та постановити нове рішення у справі, яким задоволити позовні вимоги. 
Відповідач на апеляційну скаргу подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін. 

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що забезпечує робочими місцями фізичних осіб та відповідно до вимог Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” перебуває на обліку за місцем реєстрації у Тернопільському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів. Основний вид діяльності  згідно КВЕД-2010 49.39 – інший пасажирський наземний транспорт (а.с. 8). 
Відповідно до наданого відповідачем звіту за формою №10-ПОІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2020 році становила 8 осіб (графа 01), середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб (графа 02), кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, (графа 03), становить 1 особа, середньорічна заробітна плата штатного працівника (графа 05) – 52 750 тис. грн. (а.с. 7). 
На запит Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 14.04.2021 №342/04-127 Тернопільським міськрайонним центром зайнятості 27.04.2021 за №04062/882 надано інформацію, зокрема, про те, що суб`єкт підприємницької діяльності, ОСОБА_1 у 2020 році не  інформував центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом подання звітності згідно форми №3-ПН, та відповідно дані особи до нього не направлялися (а.с. 10, 11). 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не виконано нормативу щодо працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у кількості, визначеній чинним законодавством, Тернопільським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції в сумі 26375,00 грн. та пеню в сумі 147,84 грн., всього на загальну суму 26522,84 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-6). 
Відповідач вказані санкції в добровільному порядку не сплатив, а тому позивач звернувся до суду для стягнення заборгованості в примусовому порядку. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011р. №129, передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені. 
Згідно частин 1, 2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 (далі – Закон №875-ХІІ), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. 
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. 
Частиною першою ст.20 Закону №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. 
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (ч.2 ст.20 Закону №875-ХІІ). 
Так, відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. 
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. 
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст.20 Закону №875-ХІІ. 
Згідно з п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення. 
Відповідно до п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007р. №70, звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом. Датою надходження звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю вважається дата подання роботодавцем звіту до відділення Фонду, а у разі надсилання його поштою - дата на поштовому штемпелі. Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням із Держстатом. 
Згідно з пунктами 8, 9 Інструкції щодо заповнення форми звітності №10-ПОІ (річна) “Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю”, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України 27.08.2020 №591, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.10.2020 за №1007/35290, у рядку 03 відображається кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, установленого статтею 19                      Закону, повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем. 
Показник рядка 03 для роботодавців, у яких працює від 25 осіб, визначається шляхом множення показника рядка 01 на 4 %; для роботодавців, у яких працює від 8 до 25 осіб, дорівнює 1. 
Дані щодо середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу (рядок 01), середньооблікової кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність (рядок 02), та кількості осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях (рядок 03), відображаються в цілих одиницях. Якщо при обчисленні виникає дробове число, застосовується правило заокруглення до цілого: якщо після коми число від 1 до 4, заокруглення відбувається в бік зменшення, від 5 до 9 - в бік збільшення. 
Відповідно до даних поданого відповідачем звіту за 2020 рік форми №10-ПОІ, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до статті 19 Закону №875-ХІІ, становить 1 особа, проте не підприємством нікого працевлаштовано. 
Форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання, затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316 (далі Порядок №316). 
Відповідно до пункту 3 Порядку №316, форма№ 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця. 
Згідно з пунктом 5 Порядку №316, форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. 
Отже, роботодавець, створивши робоче місце для особи з інвалідністю та за відсутності на цьому робочому місці працевлаштованої особи, повинен подати до центру зайнятості відповідну інформацію. 
Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». 
Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів. 
В контексті положень Закону України “Про зайнятість населення” та Порядку №316 на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН. Разом з тим, періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше трьох робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. 
Тому якщо роботодавець одноразово подав звітність форми №3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) у строк не пізніше трьох робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення. 
Колегія суддів враховує, що позивачем до матеріалів позовної заяви додано відповідь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості, в якій зазначено, що ФОП ОСОБА_1 звіти форми №3-ПН про наявність вакансій осіб з інвалідністю у 2020 р. не подавались. Відповідно, особи з інвалідністю Тернопільським міськрайонним центром зайнятості до даного підприємства у 2020 р. не направлялись. 
Разом з тим судом встановлено із долучених до відзиву на позов доказів, що ФОП ОСОБА_1 01 вересня 2020 року було створене робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю, про що був виданий наказ №46.2 від 01.09.2020 р. «Про створення робочого місця для особи з інвалідністю» (а.с. 28). 11 вересня 2020 року відповідно наказу №48 «Про прийняття ОСОБА_2 » на дане робоче місце була прийнята ОСОБА_2 прибиральницею як особа з інвалідністю (а.с. 29). Працевлаштування даної особи підтверджується повідомленням про прийняття працівника на роботу від 10.09.2020р., прийнятим Головним управлінням ДПС у Тернопільській області (а.с. 30, 30-звор.). Інвалідність прибиральниці ОСОБА_2 підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 та довідкою до акта огляду МСЕК Сер.ТЕР № 0052402 (а.с. 31, 32). 
Також встановлено, що обов`язок виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 1 (однієї) особи у відповідача виник у період з вересня 2020 року по грудень 2020 року включно, оскільки кількість працівників помісячно у вказаний період становила 8 (вісім) і більше осіб, а у період з січня 2020 року по серпень 2020 року включно - 7 (сім) осіб і менше, що відповідно, трактується як відсутність обов`язку у цей період у відповідача виконувати норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи штатними розписами ФОП ОСОБА_1 на 2020 рік (а.с. 42-45). 
Вказане підтверджується і тим згідно доводів відповідача, що у поданому ФОП ОСОБА_1 звіті про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (форма №1О-ПОІ), поданому 23.02.2020 року, середньооблікова кількість штатних працівників у 2020 році у відповідача (код рядка 01) становила 8 (вісім) осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 (нуль) осіб (код рядка 02). Отже, інформація про середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, відображена недостовірно, оскільки у рядку 02 цього звіту середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 0,31, однак математичним шляхом (відповідно до математичних правил заокруглення чисел) цю цифру було автоматично заокруглено до цілої одиниці у меншу сторону, у зв`язку з правилами, встановленими Інструкцією щодо заповнення форми звітності №10-ПОІ (річна), затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України 27 серпня 2020 року №591. 
Важливою є і та обставина, що потреба у збільшенні кількості водіїв виникла у вересні 2020 року, що зумовлена придбанням автобуса, на підтвердження чого відповідач надав копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 46). 
Отже, відповідач не міг у першому півріччі 2020 року передбачити необхідність працевлаштування водія у вересні 2020 року. А з огляду на працевлаштування осіб з інвалідністю ФОП ОСОБА_1 в розрізі місяців (Додаток №1 до відзиву, а.с. 24) та звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-ПОІ, вбачається, що роботодавець вживав заходи для створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та в подальшому працевлаштував одну особу зазначеної категорії осіб. 
Колегія суддів також приймає до уваги те, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 13 вересня 2004 року (витяг з ЄДРПОУ, а.с. 26-27). Основним видом діяльності є надання послуг з перевезення. 
Так, у ФОП ОСОБА_1 станом на 01 січня 2020 року було працевлаштовано 7 осіб (водіїв). Подальший рух кадрів у 2020 році підтверджується наказами про прийняття та звільнення працівників ФОП ОСОБА_1 (а.с. 33-41). 
При цьому, відповідно до ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Водночас, згідно із ч.6 ст.24 Кодексу законів про працю України забороняється укладати трудовий договір із громадянином, якому згідно з медичним висновком запропонована робота є протипоказаною за станом здоров`я. 
Згідно пояснень відповідача, з огляду на господарську діяльність з перевезення пасажирів, водії - працівники ФОП ОСОБА_1 здійснюють перевезення пасажирів, тому до них ставляться підвищенні вимоги, в тому числі і до стану здоров`я, оскільки стан здоров`я водія, що має стійкий розлад функцій організму, може створити загрозу здоров`ю та безпеці пасажирів. Саме ж перевезення здійснюються як в денний, так і в нічний час, що може спричинити погіршенню здоров`я працівника - особи з інвалідністю. 
Отже, колегія суддів вважає, що в діях відповідача не було допущено жодних із наведених вище порушень, а тому відсутні підстави для сплати адміністративно-господарських стягнень. Відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування особи з інвалідністю, доказів того, що відповідач не створив робоче місце для особи з інвалідністю, відмовляв особам з інвалідністю у прийнятті на роботу, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано та відсутні дані докази у матеріалах справи. 
Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, відповідачем не було допущено порушень, а тому відсутні підстави для сплати адміністративно-господарських стягнень та пені. 
Причини не працевлаштування осіб з інвалідністю не залежали від самого роботодавця, тому в діях відповідача відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. 
Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.02.2018 у справі №820/2124/16, від 28.02.2018 у справі №807/612/16, від 26.06.2018 у справі №806/1368/17, від 11.09.2018 у справі №812/1127/18, від 19.12.2018 у справі №812/1140/18, від 23.07.2019 у справі №820/2204/16, від 31.07.2019 у справі №812/1164/18, від 19.02.2020 у справі №520/3907/19, що в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Доводи апеляційної скарги відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані. 
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, відтак відсутні підстави для скасування оскарженого рішення суду. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

                                                              постановив:  

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року в адміністративній справі №500/2640/21 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови суду складено 09.12.2021 року