ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 грудня 2021 року                                                                                      Справа № 903/359/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Василишин А.Р. 
секретар судового засідання Пацьола О.О.
за участю представників сторін:
позивача: Місюк Р.П. (адвокат)
відповідача: Пилипчук І.Л. (адвокат)
третьої особи: Іщик В.А. (самопредставництво)
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Луцькреклама" на рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 (повний текст складено 13 вересня 2021 року, суддя Якушева І.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд"
до Комунального підприємства "Луцькреклама"
за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцької міської ради
про стягнення 310579,12 грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 повністю задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" до Комунального підприємства "Луцькреклама", за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцької міської ради про стягнення 310579,12 грн.
Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Луцькреклама" (м.Луцьк, вул. Лесі Українки, 28, код ЄДРПОУ 32964234) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" (м. Луцьк, пр. Перемоги, 1, код ЄДРПОУ 37572766) 310 579 грн. 12 коп. безпідставно набутих грошових коштів, 4 658 грн. 69 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору, 15 000 грн. витрат на правову (правничу) професійну допомогу.
Вказане рішення мотивоване тим, що у зв`язку із скасуванням в судовому порядку рішення виконкому Луцької міської ради від 18 грудня 2018 року №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" відповідна правова підстава для утримання відповідачем коштів, які були перераховані йому позивачем на підставі вищевказаного рішення, відпала. На виконання умов договору №01-02/95ТК від 02 січня 2019 року позивач зобов`язаний був сплатити відповідачу грошові кошти за тимчасове користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами без врахування скасованого в судовому порядку рішення виконкому Луцької міської ради, яким збільшено базовий тариф, 647039,83 грн. В той же час, позивачем сплачено 957618,95 грн. Перевіривши розрахунок суми заборгованості, поданий позивачем, суд першої інстанції встановив, що розрахунок є арифметично правильним та обгрунтованим, а тому задоволив вимогу позивача про стягнення з відповідача 310579,12 грн. безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - КП "Луцькреклама" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що задовольняючи позов та застосовуючи до даного спору положення статті 1212 Цивільного кодексу України, судом не було взято до уваги положення постанови Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №537/4259/15-ц, де суд застосував принцип jura novit cura в справі про стягнення безпідставно набутого майна, де чітко визначено, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. У відповідності до статей 179, 180, 181 Господарського кодексу України 02 січня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір №01-02/95ТК. Додатки до договору підписані обома сторонами, а отже прийняті обома сторонами до виконання. Обов`язку повернення коштів відповідачем, умовами вказаного Договору та іншими Додатками не передбачено. Правочин не оспорювався і відсутні рішення суду про його недійсність (частково чи повністю). В договір №01-02/95ТК від 02 січня 2019 року зміни не вносились. Якщо позивач не був згідний з умовами укладеного договору, він мав можливість його або не підписувати або підписати з протоколом розбіжностей, або на підставі статті 649 Цивільного кодексу України визнати його в судовому порядку частково недійсним в частині нарахування, з яким він був не згідний, однак цим правом не скористався.
Листом №903/359/21/6298/21 від 06 жовтня 2021 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.
12 жовтня 2021 року до апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/359/21.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Луцькреклама" на рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 та призначено дату судового засідання на "03" листопада 2021 року об 11:30 год.
Від позивача – ТОВ "Брендборд" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. Позивач зазначає, що внаслідок прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради, підстава набуття відповідачем/апелянтом коштів з врахуванням збільшених ставок тарифу - відпала, а тому, висновок суду першої інстанції про набуття КП "Луцькреклама" грошових коштів позивача без достатньої правової підстави є правильним та обгрутованим. Апелянт не враховує особливості правової природи саме регуляторного акта (який скасований судом) та суперечить висновку Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року по справі №140/3862/19, оскільки рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 грудня 2018 року №854-1 не могло поширювати свою дію на правовідносини сторін протягом 2020-2021 років, а отже не спростовує висновків суду першої інстанції у даній справі. Також заявник звертає увагу суду апеляційної інстанції на правові позиції Північно-західного апеляційного господарського суду, які наведені в постановах від 20 січня 2020 року справа №903/511/19 та від 20 вересня 2021 року справа №903/358/21.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю Філіпової Т.Л., в період з 01 листопада 2021 року по 03 листопада 2021 року включно, судове засідання у справі №903/359/21 призначене на 03 листопада 2021 року об 11:30 год. не відбулося.
Ухвалою від 29 листопада 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 15 грудня 2021 року об 10:30 год.
Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. Представник Луцької міської ради підтримав вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі КП "Луцькреклама".
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Брендборд" як розповсюджувачем зовнішньої реклами та Комунальним підприємством "Луцькреклама" як уповноваженою особою було укладено договір №01-02/95ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами.
Відповідно до пунктів 1.1., 1.3. договору №01-02/95ТК уповноважена особа передає розповсюджувачу зовнішньої реклами у тимчасове користування місце для розташування засобу зовнішньої реклами за адресою, вказаною у додатку, згідно з погодженим у встановленому порядку дозвільним документом на розміщення засобів зовнішньої реклами (ЗЗР), який є невід`ємною частиною цього договору, а розповсюджувач зовнішньої реклами використовує надане місце за цільовим призначенням – для розміщення ЗЗР, здійснює оплату за тимчасове користування місцем та звільняє у триденний термін місце після закінчення терміну дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами та/або цього договору в частині наданого права користування місцем, на яке припинено дію дозволу та/або цього договору. Місце надається для розміщення виключно тих засобів, що вказані у додатку до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з пунктами 3.1.-3.2. договору розмір плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР встановлюється виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами на підставі цього договору та/або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама". Розповсюджувач зовнішньої реклами зобов`язаний отримати рахунок на оплату коштів за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР не пізніше 20 числа поточного місяця та проводити оплату не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.
У відповідності до пункту 3.5. договору плата за тимчасове користування місцем (місцями) сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок КП "Луцькреклама" та зараховується до бюджету міста, згідно з рішенням Луцької міської ради від 26 січня 2012 року №20/89.
Строк дії договору визначається у додатках, які є невід`ємною частиною договору (пункт 6.2. договору).
Додатками до договору №01-02/95ТК від 02 січня 2019 року було затверджено перелік засобів зовнішньої реклами розповсюджувача реклами, їх місцезнаходження, а також розмір плати за розміщення засобів зовнішньої реклами.
Вказані додатки сторони уклали з метою виконання рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 20 вересня 2012 року №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", що кореспондується з пунктом 3.1. договору №01-02/95ТК від 02 січня 2019 року в частині встановлення плати за розміщення засобів зовнішньої реклами виконавчим комітетом Луцької міської ради. 
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20 вересня 2012 року №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" затверджено вказаний Порядок (оформлений додатком до рішення).
Порядком визначено механізм розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька. Розрахунок відповідної плати здійснюється за формулою:
П = S х Т х Кз х Кі х Кквз,
де S - площа місця розташування спеціальної конструкції – визначається відповідно до пункту 32 постанови Кабінету Міністрів України №2067 від 29 грудня 2003 року "Про затвердження типових правил розміщення зовнішньої реклами";
Т - базовий тариф, розроблений на базі неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 грн.), та становить визначену кількість неоподаткованих мінімумів;
Кз - коефіцієнт диференціації базового тарифу, в залежності від місця розташування об`єкта зовнішньої реклами;
Кі - коефіцієнт річного індексу інфляції за даними Державної служби статистики України до грудня попереднього року у відсотках;
Кквз - 2,5 коефіцієнт комерційного використання землі, розроблений згідно з методикою грошової оцінки землі в розрізі економіко-планувальних зон, наданий управлінням Держкомзему у м. Луцьку Волинської області (застосовується тільки для наземних конструкцій).
16 липня 2014 року Виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення №414-1 "Про доповнення до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", згідно з яким доповнено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20 вересня 2012 року, пунктом 5 наступного тексту: "Рішенням виконавчого комітету може визначатись (змінюватись) розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, на визначений термін в розмірі до 50 відсотків базового тарифу".
18 грудня 2018 року виконавчим комітетом Луцької міської ради на виконання Програми економічного і соціального розвитку міста Луцька на 2018-2019 роки, наповнення та збільшення дохідної частини бюджету міста Луцьк, на підставі Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про рекламу", Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2067 від 29 грудня 2003 року, рішень виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20 вересня 2012 року "Про Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" та №414-1 від 16 липня 2014 року "Про доповнення до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", прийнято рішення №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким, зокрема, збільшено на період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року на 48 відсотків величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, який затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20 вересня 2012 року №629-1. 
За період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року позивач сплачував послуги за розміщення засобів зовнішньої реклами на підставі рахунків КП "Луцькреклама", які були складені з врахуванням рішення №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".
Згідно з платіжними дорученнями /т.1, а.с. 57-67/ позивач за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року сплатив на рахунок відповідача кошти в розмірі 957618,95 грн.
Крім цього, між сторонами у справі були підписані помісячні акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за період січень - грудень 2019 року та складено податкові накладні /т.1, а.с. 39-56/.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі №140/38628/19 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року скасовано. Позов ТОВ "Брендборд" задоволено частково. Визнано протиправним та нечинним рішення від 18 грудня 2018 року №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, посилаючись на скасування в судовому порядку рішень Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21 лютого 2018 року, від 18 грудня 2018 року №854-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", вказав, що правова підстава для утримання відповідачем коштів, які були перераховані йому позивачем на підставі вищевказаних рішень, відпала, а тому підлягають до стягнення з відповідача як безпідставно утримані грошові кошти в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду не може погодитись з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.
По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.
По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.
По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 Цивільного кодексу України).
За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Під відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України.
Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.
Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі статті 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. За положенням частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №910/660/19.
Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України.
Частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України передбачає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін. 
З аналізу норм статей 651 Цивільного кодексу України та 188 Господарського кодексу України вбачається, що за загальним правилом, встановленим чинним як господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №922/3249/18. 
Враховуючи, що між позивачем та відповідачем, у відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України та статей 179, 180, 181 Господарського кодексу України, був укладений, діяв  договір №01-02/95ТК, в судовому порядку цей договір недійсним не визнавався, позивач підставно сплачував кошти згідно умов діючого правочину, а відповідач правомірно їх отримував. За вказаних обставин апеляційний господарський суд приходить до висновку, що грошові кошти не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України та положення зазначеної статті застосуванню не підлягають, оскільки набуті відповідачем на достатніх правових підставах.
Всупереч наведеному, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні не навів достатніх обґрунтувань на підтвердження своїх висновків про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, не дав належної правової оцінки доводам відповідача.
Відтак, висновки суду у справі є передчасними, а оскаржуване рішення не містить аргументованих та переконливих мотивів для задоволення позовних вимог.
Статтею 86 цього Кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.
Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на правові позиції Північно-західного апеляційного господарського суду, які наведені в постановах від 20 січня 2020 року справа №903/511/19 та від 20 вересня 2021 року справа №903/358/21, оскільки відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В свою чергу, правова позиція щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, яка викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №922/1830/20, на яку посилається представник ТОВ "Брендборд" не може бути застосована у даній справі, оскільки обставини справи №922/1830/20 не є релевантними обставинам справи №903/359/21, яка розглядається. У постанові Верховного Суду, на яку посилається позивач, відпала правова підстава для отримання коштів, а саме було розірвано договір, водночас у справі, яка перебуває на розгляді, договір діяв, не був розірваний та нечинними у судовому порядку не визнавався.
Враховуючи вищенаведене судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга КП "Луцькреклама" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права.
За результатами розгляду апеляційної скарги суд здійснює новий розподіл судових витрат. Відповідно до статті 129 ГПК України, суд відмовляє позивачу у задоволенні його заяви про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, а витрати по сплаті судового збру за подання позову залишаються за позивачем. В свою чергу витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 покладаються на ТОВ "Брендборд".
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                             
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Луцькреклама" на рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 задовольнити.
Рішення Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі №903/359/21 скасувати. Прийняти нове рішення. В позові відмовити.
Стягнути з ТОВ "Брендборд" (м. Луцьк, пр. Перемоги, 1, код ЄДРПОУ 37572766) на користь КП "Луцькреклама" (м.Луцьк, вул. Лесі Українки, 28, код ЄДРПОУ 32964234) 6988,03 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №903/359/21 повернути до Господарського суду Волинської області.
Повний текст постанови складений "16" грудня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Бучинська Г.Б. 

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.