ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 листопада 2021 року           справа №360/4058/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року (повне судове рішення складено 16 серпня 2021 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4058/21 (суддя в І інстанції Тихонов І.В.) за позовом Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,  

                                                          УСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (далі - Управління) звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - Відділ), відповідно до якого просило визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 16.07.2021 ВП №65743544 про накладення штрафу за невиконання судового рішення у розмірі 5100 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Полтавський окружний адміністративний суд рішенням від 14.09.2020 в адміністративній справі №440/3991/20 задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
На підставі вказаного судового рішення Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист від 29.10.2020 № 440/3991/20 про зобов`язання Управління здійснити вказані вище дії.
Управління у добровільному порядку виконало рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020, зокрема згідно з платіжними дорученнями від 19.04.2021 №222-224 ОСОБА_1 нараховано та виплачено середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Разом з тим, 22.06.2021 на адресу Управління надійшла постанова головного державного виконавця Відділу Антонової В.Є. про відкриття виконавчого провадження від 10.06.2021 ВП №65743544 з примусового виконання виконавчого листа Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 №440/3991/20.
Крім того, постановами Відділу з Управління стягнуто виконавчий збір у розмірі 24 000,00 грн, а також витрати виконавчого провадження у сумі 148,00 грн.
Листом від 23.06.2021 №38/01-728 Управління повідомило Відділ про добровільне виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020, на доказ чого Відділу надано відповідні докази виконання судового рішення.
Незважаючи на добровільне виконання Управлінням рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020, Відділом прийнято постанову від 16.07.2021 ВП №65743544 про накладення на Управління штрафу за його невиконання у розмірі 5100 грн.
Позивач вважав, що оскаржувана постанова Відділу від 16.07.2021 ВП № 65743544 про накладення на Управління штрафу за невиконання судового рішення у розмірі 5100 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року позов задоволено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено, що ОСОБА_1 фактично виплачено 33 161,37 грн. До листа від 23.06.2021 №38/01-728 позивачем додані платіжні доручення від 19.04.2021 № 222, від 19.04.2021 № 223, від 19.04.2021 № 224. Разом із тии, відповідно до резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду боржника зобов`язано нарахувати та виплатити стягувачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, тобто по 10.12.2020.
Однак, боржником зазначено, що обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, сума середнього заробітку (за період з 01.07.2018 по 10.12.2020 включно) становить 502 982,28 грн. У той же час, боржник стверджує, що середній заробіток, нарахований до виплати стягувачу склав 41 194,25 грн (фактично виплачено, за утриманням податків 33 161,37 грн), відтак апелянт зазначає, що інформації та копій підтверджуючих документів щодо фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом надано не було.
Апелянт наголошує, що суд не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи в сукупності з нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку із чим дійшов хибного висновку про задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Згідно зі статями 129 та 129-1 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. Суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч.6 ст.26 Закону).
Частиною 1 статті 63 Закону № 1404-VIII визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2 ст.63 Закону).
Згідно частини 1 статті 75 вказаного Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч.2 ст.75 Закону № 1404-VIII).
Таким чином, передумовою для накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин в установлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника вчинити дії, є встановлення виконавцем за наслідками перевірки, що проводиться після спливу визначеного десятиденного терміну для добровільного виконання, факту невиконання такого рішення без поважних причин. Тобто, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена державним виконавцем лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати рішення суду, проте не зробив цього. При цьому, поважними, в розумінні Закону № 1404-VIII можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Так, судами з матеріалів справи встановлено, що відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду  від 14.09.2020 справа № 440/3991/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до  Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області задоволені (а.с.16-19).
Визнано протиправною бездіяльність Управління щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.06.2018; зобов`язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.06.2018; зобов`язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
На підставі вищезазначеного рішення суду, Полтавським окружним адміністративним судом від 14.09.2020 складено виконавчий лист № 440/3991/20, яким зобов`язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (а.с.57).    
10.06.2021  головним державним виконавцем Антоновою В.Є., керуючись вимогами ст.ст.3,4,24,5,26,27 Закону № 1404-VIII, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65743544 (а.с.65), постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 65743544 від 10.06.2021 про стягнення з боржника витрат 148,00 грн та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору № 65743544  від 10.06.2021 у розмірі 24 000 грн (а.с.67).
24.06.2021 за №6020 Відділом складено вимогу, якою зобов`язано  надати інформацію щодо повного та фактичного виконання вищевикладеного рішення суду (а.с.72).
23.06.2021 №38/01-788 Управління на адресу Відділу направило лист повідомлення щодо виконання рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, яким зазначено, що 19.04.2021, до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №65743544, Управління виконало рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 у справі № 440/3991/20 в частині зобов`язання Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (далі - середній заробіток) (а.с.74-75).
Водночас інформує, що зазначеним рішенням суду не визначено розмір середнього заробітку, який належить виплатити позивачу, тому Управлінням здійснено розрахунок цього розміру.
Загальний розмір належних ОСОБА_1 при звільненні виплат мав складати 272 954,92 грн, з яких: виплачено при звільненні 250 598,57 грн (91,81%), компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на суму 22 356,35 грн (8,19%), яку, на думку суду, мало було би виплачено при звільненні (фактично виплачено 10.12.2020).
Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, сума середнього заробітку (за період з 01.07.2018 по 10.12.2020 включно) становить 502 982,28 грн.
При визначенні розміру середнього заробітку, який належить виплатити ОСОБА_1 , взято до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та в постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, згідно з якою середній заробіток пропорційно зменшується залежно від розміру невиплачених належних сум.
З урахуванням такої правової позиції Верховного Суду середній заробіток, нарахований до виплати ОСОБА_1 склав 41 194,25 грн (8,19 % від 502 982,28 грн) з утриманням 18 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору.
ОСОБА_1 фактично виплачено 33 161,37 грн (платіжне доручення № 224 від 19.04.2021) (а.с.80).
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивач - Управління виконало рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 у справі № 440/3991/20, яким зобов`язання Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 65743544 від 10.06.2021.
Факт добровільного виконання рішення суду підтверджується платіжними дорученнями від 19.04.2021 № 222 на суму 617,91 грн, від 19.04.2021 № 223 на суму 7414,97 грн, від 19.04.2021 № 224 на суму 33 161 грн (а.с.78,79,80).
Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що на момент прийняття головним державним виконавцем Відділу постанови про накладення штрафу від 16.07.2021 ВП № 65743544 вказані обставини не були враховані та досліджені, та факт невиконання позивачем рішення суду по справі № 440/399/20 від 14.09.2020 спростовується вищевикладеними доводами.
Також слід зазначити, що рішенням суду у справі № 440/399/20 від 14.09.2020 не визначено розмір середнього заробітку, який належить виплатити позивачу, на підставі чого Управлінням при визначенні розміру середнього заробітку, який належить виплатити ОСОБА_1 , було взято до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та в постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, відповідно до  якого середній заробіток Управлінням, нарахований до виплати ОСОБА_1 та склав 41 194,25 грн (8,19 % від 502 982,28 грн) з утриманням 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору. 
Також слід вказати, що якщо позивач у справі № 440/399/20 не згоден із розміром нарахованої та виплаченої суми та як наслідок вважає, що Управлінням порушені його права, то з таким питанням щодо відновлення своїх порушених прав (як вважає ОСОБА_1 ) необхідно звернутися до суду з окремою заявою в порядку, визначеному процесуальним законодавством.  
Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
На підставі викладеного, зважаючи на те, що позивачем виконано рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 440/3991/20 від 14.09.2020, місцевий суд дійшов правильного висновку, що накладення штрафу згідно статті 63, 75 Закону № 1404-VIII за невиконання боржником судового рішення є безпідставним.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).
Оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши  наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статями 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у справі № 360/4058/21 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 08 листопада 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Е. Г. Казначеєв