Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 759/11699/20	 	
Номер провадження 22-ц/824/12551/2021	
Головуючий у суді першої інстанції Н.Д. Бабич 	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
29 вересня 2021року                                                                                             місто Київ
                            Номер справи 759/11699/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Сіра Ю.М.
 
сторони:
позивач                         ОСОБА_1 
відповідач                     Національна академія прокуратури України 
                                       в особі Ліквідаційної комісії 
відповідач                     Тренінговий центр прокурорів України
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві 
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року, ухваленеу складі судді Бабич Н.Д., в приміщенні Святошинського районного суду м.Києва, повне рішення складено 22.06.2021,-
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа: Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначив, що наказом від 09.06.2020 №384-к на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ його 17.06.2020 було незаконно звільнено з посади викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України, оскільки він вважає, що відбулася не ліквідація Академії, а її реорганізація у Тренінговий центр прокурорів України. Позивач посилався на те, що для ліквідації Національної академії прокуратури України потрібно, щоб припинилися відносини, пов`язані з підвищенням кваліфікації прокурорів і здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора, та відпала потреба в управлінні у таких відносинах, чого не відбулося, обидві установи - Національна академія прокуратури України та новоутворений Тренінговий центр прокурорів України мають однакові основні функції і завдання: підвищення кваліфікації прокурорів та здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора. Тренінговий центр прокурорів України, з огляду на свій правовий статус, має основні функції і завдання, та є по суті правонаступником Національної академії прокуратури України, знаходиться за адресою та користується засобами зв`язку Національної академії прокуратури України, все майно і майнові права якої перейшли до Тренінгового центру прокурорів України, що є однією з ознак реорганізації. Позивач вважає, що Національна академія прокуратури України порушила встановлений законом порядок його звільнення, а саме: не виконала належним чином обов`язок щодо його подальшого працевлаштування, не встановила факту неможливості переведення на роботу до реорганізованої установи, не було взято до уваги його стаж роботи, наявність у нього статусу учасника бойових дій з 1985 року, статус учасника бойових дій АТО. Вважає, що відповідачем при звільненні було порушено вимоги ч.2 ст.40 КЗпП України. 
У зв`язку із зазначеним просив суд визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 09.06.2020 №384-к про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України, поновити ОСОБА_1 на посаді викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України або на рівнозначній посаді в Тренінговому центрі прокурорів України (у разі проведення державної реєстрації припинення Національної академії прокуратури України шляхом ліквідації). Стягнути з Національної академії прокуратури України або її правонаступника - Тренінгового центру прокурорів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020, станом на день ухвалення судового рішення, що складає 398 704,60 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11 червня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволенняпозову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження спірних правовідносин, неправильної оцінки наданих доказів та неврахування всіх обставин справи та особливого статусу позивача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, посилаючись на надумані та непідтверджені вислови, надані відповідачами, що не мають жодного правового підґрунтя і не відповідають жодній нормі права. Суд першої інстанції не врахував, що Тренінговий центр прокурорів України фактично є правонаступником Національної академії прокуратури України, оскільки питання про ліквідацію останньої Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ не вирішувалось. Суд першої інстанції не звернув уваги на положення вказаного закону, як і на положення Закону України «Про прокуратуру», а правильне застосування норм Закону №113-ІХ та відповідно Закону України «Про прокуратуру» має ключове значення для вирішення даного спору. Суд не врахував, що ліквідація установи для професійної підготовки прокурорів законодавцем не передбачалася ні станом на 19.09.2019, ні пізніше. Суд мав би проаналізувати та застосувати Закон України «Про прокуратуру», з норм якого випливає таке правонаступництво, однак цього зроблено не було. Суд помилково ототожнив НАПУ з юридичною особою приватного права. Суд не вказав у рішенні про які саме повноваження КМУ йдеться щодо ліквідації НАПУ - спецустанови і де ці повноваження закріплені. Суд, як і відповідачі, помилково застосував ст.6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» стосовно уповноважених органів управління до Офісу Генерального прокурора. Суд зробив неправильний висновок, посилаючись на дані витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що основним видом діяльності Академії є вища освіта (КВЕД 85.42). Суд не взяв до уваги те, що з 01.11.2017 НАПУ функціонує як установа із спеціальним статусом. При цьому суд мав можливість у цьому переконатись, аналізуючи Статут НАПУ, затверджений рішенням Ради прокурорів України від 01 листопада 2017 року №19.Суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку та ототожнив НАПУ - заклад вищої освіти з НАПУ - спецустановою. Висновок суду про те, що засновник юридичної особи публічного права уповноважений на її ліквідацію без припису про такі повноваження, неправильний та суперечить вимогам законів. Суд не дослідив також, який орган створив/реорганізував НАПУ як спеціальну установу. Вказав, що судом поверхово проаналізовано Положення про національний заклад (установу), не порівняно статути обох установ, які є доказом того, що Академія та Тренінговий центр є тотожними установами. Посилання суду на Лист ОСОБА_2 не має ніякого значення для розгляду даної справи і не може сприйматися як доказ, зважаючи на відсутність у суду всієї переписки Офісу. Суд у рішенні не пояснив та не надав оцінку тому, як без будь-якого майна протягом трьох місяців міг існувати та функціонувати ТЦПУ і виконувати функції самостійної і повністю відокремленої за твердженням відповідачів, юридичної особи. Суд не врахував того, що при реорганізації, яка супроводжується скороченням штату, працівникам мають бути запропоновані всі наявні посади, які відповідають їх кваліфікації і досвіду. Не відповідають нормам чинного законодавства висновки суду щодо незвернення позивача до ТЦПУ для укладення цивільно-правової угоди для здійснення тренерської діяльності. 
Звернув увагу на те, що він є учасником  бойових дій, віднесений до особливої групи соціально захищених громадян, втратив незаконно постійну роботу у НАПУ/ТЦПУ та постійний заробіток. А тимчасові послуги за угодою не поновлюють права позивача і втрачені трудові гарантії. Суд не дослідив, що це за цивільно-правові угоди, за якими здійснюється погодинна оплата праці кваліфікованим працівникам, встановлена і розрахована Кабінетом Міністрів України на підставі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери - постанови КМ України № 329 від 28.03.2011 і № 1307 від 23.12.2021 - та які виконуються фізичними особами під час виконання ними роботи за основним місцем праці.
Також судом не було прийнято до уваги, що відповідно до вищезазначеного законодавства звільнення окремих категорій працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства допускається лише з наступним працевлаштуванням.
Апелянт вказав, що самостійне працевлаштування не може свідчити про відсутність порушень його трудових прав роботодавцем. Вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції взагалі не взято до уваги, не досліджено надані позивачем докази та не надано їм належну оцінку і не застосовано їх в сукупності.
Суд першої інстанції відхилив практику Верховного Суду з питань правонаступництва юридичних осіб публічного права та не застосував відповідні правові висновки, оскільки, на думку суду, правовідносини у зазначених справах не є подібними до тих, що розглядаються, через відмінність у суб`єктах спірних правовідносин.
Судом безпідставно не взято до уваги практику Верховного Суду, наведену у постановах від 27.05.2021 у справі №21-108а14, від 13.06.2019 року у справі №303/7219/16 та від 06.06.2020 у справі №302/854/17, яка стосується прихованої реорганізації юридичних осіб публічного права.
Вважає своє звільнення, як учасника бойових дій, без вжиття належних заходів щодо обов`язкового працевлаштування у створеній аналогічній установі суперечить судовій практиці, що сформувалась в Україні, а також Угоді про асоціацію між Україною та ЄС.
Через відсутність у 2021 року у належному розмірі кошторисних призначень за КЕКВ 2240 «Оплата послуг (крім комунальних)» на оплату послуг з пересилання письмової кореспонденції через відділення поштового зв`язку поштова кореспонденція суду, а саме судова повістка - повідомлення про час, дату та місце розгляду справи учасникам справи (їх представника) апеляційним судом на поштову адресу не направлялася. Такі судові повістки були направлені на електронні адреси учасників справи та їх представників.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Національної академії прокуратури України Сабодаш Р.Б. та представник Тренінгового центру прокурорів України Амірова Ю.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзивах, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне і обґрунтоване.
Представник Офісу Генерального прокурора Дикий О.В. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обґрунтоване, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від сторони позивача не надходило.
Так, відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, ОСОБА_1 наказом №1570-к від 22.11.2016 був призначений на посаду головного наукового співробітника Національної академії прокуратури України.
08 квітня 2020 року Національна академія прокуратури України попередила викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України ОСОБА_1 про вивільнення з 17.06.2020 на підставі ч.1 ст.40, ч.1 ст.49-2 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Академії.
З 17.06.2020 ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України згідно наказу Голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 09.06.2020 №384-к на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку з ліквідацією установи). 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині незаконності та скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем. Відмовивши в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та скасуванні наказу про звільнення, суд вважав, що і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними від незаконності наказу про звільнення з роботи.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із матеріалами справи та встановленими судом обставинами справи, з огляду на наступне.
Так, частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП).
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. 
Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 
При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Ліквідацією юридичної особи є спосіб припинення суб`єкта господарювання при якому припиняються всі його права, а зобов`язання мають бути виконані повністю в межах ліквідаційної процедури (стаття 111 ЦК України). 
Під реорганізацією юридичної особи розуміють припинення юридичної особи з переходом прав та обов`язків до іншої особи (правонаступника) в порядку загального правонаступництва (стаття 104 ЦК України). 
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.
Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року №175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» постановлено ліквідувати Національну академію прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора від 05 березня 2020 року №129 вирішено припинити Національну академію прокуратури України шляхом ліквідації та утворити комісію з ліквідації Національної академії прокуратури України.
Відповідно до наказу Генерального прокурора від 05 березня 2020 року №130 утворено Тренінговий центр прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України, що ліквідується. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказів від 05 березня 2020 року №129 «Про ліквідацію Національної академії прокуратури України», №130 «Про деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України» та №131 «Про закріплення державного майна за Тренінговим центром прокурорів».
Із наведеного вбачається, що відбулася ліквідація Національної академії прокуратури України, наявність правонаступництва після ліквідації Національної академії прокуратури України не встановлена, Тренінговий центр прокурорів України є новоствореною юридичною особою.
Отже вірним є висновок суду першої інстанції у тому, що при звільненні позивача з роботи Національною академією прокуратури України було дотримано встановлений законом порядок звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, оскільки наявними у справі належними та допустимими доказами підтверджується факт ліквідації Національної академії прокуратури України, з якою ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах, та факт попередження його за два місяця про вивільнення, що позивачем під час розгляду справи не заперечувалося. Звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України та відповідає вимогам статей 40, 49-2 КЗпП України, а тому вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника не є обов`язком роботодавця.
Оскільки звільнення позивача було проведено з дотриманням встановленого законом порядку, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги про те, що Тренінговий центр прокурорів України є правонаступником Національної академії прокуратури України, колегією суддів відхиляються, оскільки правонаступництво прав та обов`язків можливе лише при реорганізації юридичної особи, а при ліквідації юридичної особи всі її права  припиняються, а обов`язки підлягають виконанню в межах ліквідаційної процедури. Наявними у справі доказами підтверджується той факт, що Національна академія прокуратури України була саме ліквідована органом, який її утворив, - Кабінетом Міністрів України, а Тренінговий центр прокурорів України, як новостворена юридична особа, був утворений Офісом Генерального прокурора. 
Передача майна державній установі, зокрема і того, що раніше перебувало в оперативному управлінні будь-якої іншої державної установи є умовою створення державних установ і не може свідчити про правонаступництво, оскільки є лише майновою основою господарювання. 
Твердження скаржника про те, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачає створення на базі НАПУ Тренінгового центру прокурорів України без вказівки на ліквідацію НАПУ, фактично свідчить про неможливість прийняття рішення про ліквідацію та про правонаступництво державних установ, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і є помилковими.
Отже доведеним є те, що ні постанова Кабінету Міністрів України, ні накази Офісу Генерального прокурора, не містять вказівки про правонаступництво прав і обов`язків Національної академії прокуратури України Тренінговим центром прокурорів України. 
Колегія суддів зауважує на тому, що при звільненні працівника з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, власник або уповноважена ним особа не несе обов`язку працевлаштувати працівника на іншому підприємстві, установі, організації, він зобов`язаний лише попередити працівника за два місяця про наступне вивільнення.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що ТЦПУта НАПУ мають однакові основні функції і завдання з огляду на наступне.
Так, згідно Статуту Національної академії прокуратури України до її завдань було віднесено: здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора з метою отримання та удосконалення ними знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення правил прокурорської етики та засвоєння правил особистої безпеки прокурора. Підвищення кваліфікації працівників прокуратури, у тому числі і військових прокурорів. Впровадження в процес спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора та підвищення кваліфікації прокурорів позитивного досвіду прокурорської діяльності (у тому числі досвіду іноземних держав), інноваційних форм викладання; організація та проведення наукових досліджень у галузі права з метою впровадження результатів наукової роботи та їх подальшого використання у прокурорській діяльності; взаємодія з державними органами, навчальними та науковими установами, у тому числі міжнародними, для організації науково-методичного Убезпечення прокурорської діяльності та діяльності державних службовців і прокуратури; сприяння у діяльності органів прокурорського самоврядування та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; налагодження міжнародних зв`язків і здійснення міжнародної діяльності Академії; за дорученням Генеральної прокуратури України та зверненнями інших уповноважених органів брати участь у підготовці нормативно-правових актів, спрямованих на регулювання діяльності прокуратури.
Пунктом 1.13 Статуту встановлено, що виконання завдань Академії забезпечується працівниками Академії.
З прийняттям змін до Закону України «Про прокуратуру» законодавець визначив, що Національна академія прокуратури припинить своє існування, на її базі буде утворено Тренінговий центр прокурорів України.
Згідно статті 80 ЗУ «Про прокуратуру» Тренінговий центр прокурорів України є державною установою, що здійснює підвищення кваліфікації прокурорів. На Тренінговий центр прокурорів України не поширюється законодавство про вищу освіту. Для забезпечення підвищення кваліфікації прокурори можуть відряджатися до Тренінгового центру прокурорів України. Тренінговий центр прокурорів України є юридичною особою, що здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону та статуту, який затверджується Генеральним прокурором. Генеральний прокурор призначає та звільняє з посад керівника Тренінгового центру прокурорів України та його заступників. Тренінговий центр прокурорів України функціонує при Офісі Генерального прокурора і може мати регіональні відділення.
Вказане узгоджується із положеннями статуту Тренінгового центру прокурорів.
Статутом Тренінгового центру прокурорівтакож передбачено, що  завданнями Тренінгового центру прокурорів є: 1) підвищення кваліфікації прокурорів; 2) підготовка осіб, які успішно пройшли процедуру добору на посаду прокурора; 3) підвищення кваліфікації державних службовців, у тому числі органів і прокуратури, з метою розвитку професійної компетентності, а також працівників інших органів правопорядку, державних органів, установ, організацій незалежно від форми власності; 4) добір та навчання тренерів (викладачів); 5) координація діяльності регіональних відділень; 6) міжнародне співробітництво.
При цьому, статутом ТЦПУ встановлено, що до тренерської діяльності залучаються прокурори, а також  викладачі закладів вищої освіти, науковці, експерти та зовнішні тренери на підставі та на умовах, визначених законодавством. У штаті Тренінгового центру відсутні науково-педагогічні працівники та відповідні структурні підрозділи, зокрема, наукові та науково-дослідні інститути, підрозділи, що підтверджується копіями структур і штатного розпису Тренінгового центру прокурорів України
Отже, вказана державна установа не здійснює підвищення кваліфікації прокурорів власними силами, а лише залучає до цього процесу практикуючих фахівців.
Таким чином, викладене виключає тотожність функцій і діяльності ліквідованої Академії і Тренінгового центру прокурорів України, а тому доводи скаржника про те, що Тренінговий центр є фактичним правонаступником Академії є безпідставним та такими, що не відповідають встановленим обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що ні НАПУ, ні ТЦПУ не наділені владними повноваженнями, не відносяться до державних органів і суб`єктів державних повноважень, правовідносини із колишніми працівниками Академії є трудовими, а не публічною службою, і порядок звільнення внаслідок ліквідації Академії регулюється трудовим законодавством, а відтак, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не досліджено правового статусу НАПУ та ТЦПУ є безпідставними.
Хибними є посилання апелянта у скарзі на судову практику, яка, на його думку може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки судові рішення, на які посилається позивач, ухвалені судами адміністративної юрисдикції у справах щодо реорганізації державних органів, суб`єктів владних повноважень при розгляді спорів про проходження публічної служби в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. При цьому, ні Національна академія прокуратури України, ні Тренінговий центр прокурорів України, не наділені владними повноваженнями, не відносяться до державних органів і суб`єктів владних повноважень, тому правовідносини Академії з колишніми працівниками є трудовими правовідносинами, а не публічною службою, і врегульовуються, відповідно, нормами трудового законодавства.   
Посилання в апеляційній скарзі щодо неврахуванням судами попередніх інстанцій наведених ним постанов Верховного Суду не можуть бути прийняті судом, оскільки з урахуванням встановлених фактичних обставин справи та висновків, яких дійшли суди під час розгляду справи, відсутні підстави вважати, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_1 щодо порушення порядку реалізації його переважного права на залишення на роботі.
Так, ОСОБА_1 вказує на те, що з 12.06.1985 по 08.08.1985 виконував бойові завдання в складі обмеженого контингенту військ в Республіці Афганістан, а з 10.02.2016 по 16.06.2016 проходив військову службу в районі проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. На переконання позивача, ліквідаційна комісія Національної академії прокуратури України зобов`язана його працевлаштувати на іншій юридичній особі. При цьому позивач звертає увагу суду на приписи п. 13 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пункту 8 частини 1 статті 14 Закону України «Про зайнятість населення» та статтю 42 Кодексу законів про працю України
Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно п.13 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надається переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації
Отже, переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. Перше право за більш кваліфікованими працівниками визначається ст. 42 КЗпП України, а друге - ні. 
Переважне право залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, а у даному випадку має місце повна ліквідація юридичної особи і скорочення усіх посад.
Таким чином, ні положення ст. 42 КЗпП України, ні положення п.13 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до даних правовідносин не застосовуються, оскільки у разі ліквідації підприємства саме на державну службу зайнятості покладається  насамперед обов`язок працевлаштувати окремі категорії працівників, зокрема, учасників бойових дій, а не на ліквідаційну комісію юридичної особи, що ліквідується.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки у сукупності. 
Разом з тим колегія суддів зауважує, що доводи та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, суд надав їм належну оцінку, при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , повно та всебічно встановив обставини справи та фактичні правовідносини між сторонами, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень з боку відповідача при звільненні позивача із займаної посади, а відтак відсутні правові підстави для поновлення його на роботі.
Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають. Такі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. А також особистим небажанням позивача усвідомити факт ліквідації установи, у якій він працював. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. 
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ОСОБА_1 до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Таким чином, встановивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, на які він посилався як на підставу для скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідачів та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,- 
п о с т а н о в и в :
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 07.10.2021.
 
Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                                    А.М. Стрижеус
 
                                                                                                    О.І. Шкоріна