ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13023/19                                                                       Суддя першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,
          при секретарі                     - Ткаченко В.В., 
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерство оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :
У липні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва  з позовом до Міністерства оборони України  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України, щодо нарахування йому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби;          
- зобов`язати Міністерства оборони України здійснити перерахунок та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з врахуванням додаткової грошової винагороди у розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянти обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
20 вересня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 36582, від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, наголошує, що відповідач протиправно посилається на правові позиції Верховного Суду, які були викладені до ухвалення постанови Великою Палатою Верховного Суду у справі №522/2738/17, крім того, зазначає, що даний спір є спором про належну оплату праці, а тому, враховуючи правову позицію Верховного Суду у справі № 820/5285/17 такий позов не може бути обмеженим строком звернення до суду.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що передбачена постановою № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» щомісячна додаткова грошова винагорода має постійний характер, оскільки нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 останні 24 місяці, а відтак, повинна включатись відповідачем до одноразової грошової допомоги, яка виплачується при звільненні з військової служби.
Колегія суддів, враховуючи висновки Верховного Суду, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України. Під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпеченні в Департаменті фінансового забезпечення Міністерства оборони України.
Відповідно до наказу Міністра оборони України по особовому складу від 21.12.2017 року № 940 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (по стройовій частині) від 31.01.2018 року № 25.
Згідно з копією довідки від 13.02.2018 року № 248/3/8/793д, що міститься в матеріалах справи, позивачу при звільненні було нараховано та виплачено грошове забезпечення за лютий 2016 року - січень 2018 року відповідно до фактичного часу перебування на службі у сумі 591405,18 грн, у тому числі: щомісячну додаткову грошову винагороду у сумі 127767,40 грн. та одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у сумі 119943,75 грн.          
Вважаючи, що одноразова грошова допомога при звільненні була нарахована без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 р. №889, позивач звернувся з заявою від 25.05.2019 року до відповідача в якій просив здійснити перерахунок та виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми виплаченої раніше одноразової грошову допомогу у разі звільнення з військової служби.
10.06.2019 року Департамент фінансового забезпечення Міністерства оборони України листом вих. №248/3/8/323 позивачу відмовив у включенні до грошового забезпечення при визначенні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, додаткової грошової винагороди у розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.                                                  Вважаючи дії відповідача щодо невиплати йому грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII (у зв`язку із закінченням контракту).
На момент звільнення позивача його календарна вислуга років складає 25 років, 03 місяці та 29 днів, а відтак, відповідно до статті 15 Закону №2011-ХІІ, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, про що видано відповідний наказ.
Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 до дати звільнення зі служби щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889 (далі - Постанова №889) та становила 60% місячного забезпечення.
Однак, відповідачем додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому Постановою №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.
Вирішуючи питання щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права при визначенні структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого військовослужбовцям нараховується й виплачується одноразова грошова допомога при звільненні, передбачена частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ, колегія суддів виходить з наступного.
Підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди були вимоги про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550, у п. 3 якої наводиться перелік складових грошового забезпечення, з якого має обраховуватись і виплачуватись винагорода, і який за обсягом є меншим за перелік, встановлений у п. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ.
Пунктом 8 Інструкції № 550 встановлено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Разом з тим, застосовуючи вищезазначену Інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідачем не було враховано пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Як правильно було зауважено судом першої інстанції, частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконний акт, який звужує поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону №2011-ХІІ.
Колегія суддів також враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019 року у вищеозначеній справі Велика палата дійшла наступних висновків: «Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:
1) посадовий оклад;
2) оклад за військовим званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;
4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.»
Як встановлено судом першої інстанції, останні 24 місяці перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови КМУ №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на переконання колегії суддів, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.
Посилання апелянта на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі № 522/24664/16-а, від 15.10.2013 року у справі № 21-368а13, від 19.05.2015 року у справі № 21-466а15, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Не заслуговують також на увагу доводи відповідача щодо пропуском позивачем строку звернення до суду з огляду на висновок, викладений у пункті 28 постанови Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі № 820/5285/17, відповідно до якого, безпідставним є посилання касатора на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки в силу ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. 
 Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерство оборони України - залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2021 року - без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 245, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерство оборони України - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко     

                                                                                                    Я.М.Собків         

Повний текст виготовлено 05 жовтня 2021 року.