ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний номер справи 664/906/20          Головуючий у 1-й інстанції Савчак С.П.
Номер провадження 22-ц/819/1436/21          Доповідач Полікарпова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Полікарпової О.М.
суддів: Воронцової Л.П.
                                Ігнатенко П.Я.
секретар Савицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу адвоката Андруневича Віктора Миколайовича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області в складі судді Савчака С.П. від 21 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, 

ВСТАНОВИВ

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з листопада 2007 року вони із відповідачем почали проживати однією сім`єю, як чоловік та жінка без укладення шлюбу, а 27.02.2009 року одружилися. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 22.09.2017 року шлюб між ними було розірвано. 
В період їх спільного проживання, а саме в січні 2008 року за їхні спільні кошти було придбано об`єкт нерухомого майна – незавершене будівництво 37 % готовності по АДРЕСА_1 . Будівництво даного об`єкта було завершено ними в період шлюбу, а саме у березні 2015 року. При цьому право власності на будинок за рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02.07.2010 року визнано за відповідачем. 
Також 16.01.2008 року ними за спільні кошти було придбано три земельні ділянки, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , а саме: земельну ділянку площею 0,0902 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6525010100:01:221:008, земельну ділянку площею 0,0826 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 6525010100:01:221:009, земельну ділянку площею 0,0098 га для розміщення магазину продовольчих та промислових товарів, кадастровий номер 6525010100:01:221:003.
Майно було придбано переважно за кошти, які вона отримувала від зайняття підприємницькою діяльністю, а також від продажу належної їй двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . За взаємною згодою договір купівлі-продажу нерухомого майна- об`єкта незавершеного будівництва, земельних ділянок, а в подальшому реєстрація права власності на спірний будинок відбулося на ім`я відповідача. 
Фактично добудова будинку також була проведена за її особисті кошти, оскільки відповідач ніде не працював за виключенням невеликого періоду, коли працював у неї на одному з 12-ти її магазинів, не дбав про матеріальне забезпечення їх сім`ї, що є істотною обставиною для відступу від засад рівності часток подружжя. Так як відповідач не визнає, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та не бажає в добровільному порядку поділити між ними дане майно, позивач просила суд встановити факт проживання її та відповідача однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу в період з листопада 2007 по 27.02.2009 року; визнати спільним сумісним майном подружжя зазначене нерухоме майно та поділити його, відступивши від засад рівності часток подружжя, визнати за нею право власності на 4/5 часток, а за відповідачем - на 1/5 частку; стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмолено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Андруневич В.М., який діє від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат. 
В апеляційній скарзі зазначає, що виходячи із встановлених у справі обставин щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2008 року, суд повинен був частково задовольнити позов про поділ заявленого майна. Разом з тим апелянт вважає, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції дослідженими доказами був встановлений факт проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка та жінки саме з листопада 2007 року і станом на 16 січня 2008 року, тобто на час купівлі спірного будинку та земельних ділянок. 
На думку апелянта, суд безпідставно не прийняв до уваги пояснення свідків, а також спільні фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за вказаний період їхнього спільного проживання. При цьому покази свідків з боку відповідача вважає такими, що викликають сумніви. 
Висновок суду вважає необґрунтованим і тому, що судом не було враховано те, що в січні 2008 року було придбано лише об`єкт незавершеного будівництва (37%), а закінчення будівництва та визнання прав власності на новостворене майно відбулося в період шлюбу, а саме в серпні 2010 року. Доказів того, що будинок за цей час за рахунок власних коштів добудував відповідач, останнім суду надано не було. З огляду на те, що спірне нерухоме майно створювалося (добудовувалося) під час проживання сторін у справі однією сім`єю за рахунок коштів позивачки до реєстрації шлюбу з червня 2008 року і після реєстрації шлюбу з лютого 2009 року, а державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулася вже у шлюбі, що дає відстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на будинок. 
Що стосується незаявленої вимоги відносно визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя з підстав істотного збільшення об`єкту в своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого подружжя, то вказує на те, що мова йде про новостворене майно, якого не було, а не про те, яке за час шлюбу істотно збільшилося в своїй вартості. 
Крім того, посилаючись на пункт 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», а також постанову Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі №686/9580/16-ц, вважає, що у випадку поділу спірного будинку є всі підстави визнати право власності і на земельну ділянку, згідно відділеної частки майна. 
Письмовий відзив від відповідача на адресу апеляційного суду не надходив. 
Заслухавши суддю - доповідача, доводи сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, наявність спільного бюджету, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд має встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Так, ОСОБА_1 у позові зазначила, що вона з листопада 2007 року почала проживати з відповідачем однією сім`єю без укладання шлюбу. В період їх спільного проживання в січні 2008 року за їх спільні кошти було придбано об`єкт нерухомого майна – незавершене будівництво 37 % готовності по АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки. Позивачка посилається на той факт, що вказане нерухоме майно було придбано значною мірою за її кошти, які вона отримала від зайняття підприємницькою діяльністю, а також від продажу належної їй двокімнатної квартири. 
Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27.02.2009 року згідно актового запису про укладення шлюбу №112, зробленого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області (Том 1, а.с.15). 
За рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 22.09.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (Том 1, а.с.16). 
З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Красновою Н.В., ОСОБА_2 належить земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6525010100:01:221:0008 площею 0,0902 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку; кадастровий номер 6525010100:01:221:0009 площею 0,0826 га, для ведення особистого підсобного господарства (Том 1, а.с.31). 
Відповідно до посвідченої нотаріально заяви ОСОБА_3 від 31.01.2008 року, останній отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 117 528 грн. за продані земельні ділянки та об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , 37% готовності за договорами купівлі-продажу від 16.01.2008 року за р. № 43, 46, 53 (Том 1, а.с.171).
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 23.02.2009 року за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності об`єкт незавершеного будівництва готовністю 37 % , за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу ВКС № 487771 від 16.01.2008 року/ Цюрупинський приватний нотаріус Краснова Н.В., р. №43, з часткою 1/1 (Том 1, а.с.19). 
Згідно із рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02.07.2010 року у справі 2-556/10 за ОСОБА_2 було визнано право власності на житлову будівлю площею 406,2 м. 2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (Том 1, а.с.20-21). У справі №2-556/10 досліджувався договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна незавершеного будівництва готовністю 37%, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Об`єкт позначений в плані літ. «А» - стіни зі шлакоблоків, загальною площею 229,0 кв.м, сарай недобудований літ. «Б» - стіни зі шлакоблоків, колодязь трубчатий №1. Інвентаризаційна вартість об`єкта нерухомого майна незавершеного будівництва складає 59 070 грн. За таку ж суму було й придбано вказане незавершене будівництво.
З технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_3 , складеного на 02.11.2010 року та висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11.05.2010 р. вбачається, що житловий будинок під літ. «А» загальною площею 406, 2 кв.м, житловою 113, 3 кв.м побудовано в 2009 році, підвал під літ. «А» побудовано в 1993 році, баня під літ. «Б» побудована в 1993 році, колодязь трубчатий під № 1 побудовано в 1993 році, зливна яма під № 2 побудована в 2009 році. Інвентаризаційна вартість новоствореного об`єкту нерухомості складає 400 846 грн. (Том 1, а.с.24-25, 27-30). 
Відповідно до постанови по справі про адміністративне правопорушення від 03.08.2009 року №388/д Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонській області, що міститься в матеріалах цивільної справи №2-556/2010, ОСОБА_2 було розпочато будівництво двоповерхового житлового будинку (а.с.38), що підтверджує початок будівництва у 2009 році.
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 02.08.2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , на підставі рішення суду від 02.07.2010 року Цюрупинського району Херсонської області з часткою 1/1 (Том 1, а.с.22). 
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. 
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції чинній на час придбання сторонами у справі спірного майна  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:  
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;    
2) майно,  набуте  нею,  ним  за  час шлюбу,  але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;    
3) майно,  набуте нею,  ним за час шлюбу,  але за кошти,  які належали їй, йому особисто.
У статті  60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний висновок викладено зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61СК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також не знайшов свого підтвердження належними доказами факт проживання сторін по справі однією сім`єю без укладання шлюб з листопада 2007 року. Посилання апелянта на пояснення свідків та фотокартки висновок суду першої інстанції не спростовують, оскільки ці докази не підтверджують спільний побут та спільний бюджет сторін у справі, що є необхідною умовою для встановлення факту проживання однією сім`єю.
Колегія суддів вважає відмову суду першої інстанції в цій частині позовних вимог правомірною. 
У частині сьомій статті 57 СК України передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач до укладання шлюбу, а саме 27.02.2009 року, на підставі договору купівлі-продажу ВКС № 487771 від 16.01.2008 року придбав об`єкт незавершеного будівництва, готовністю 37 %, за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, в якому зазначено, яке саме майно він купив, а в лютому 2009 року сторони уклали шлюб і продовжили будівництво вказаного об`єкта. 
Під час розгляду справи в суді позивач стверджувала, що було куплено лише стіни зі шлакоблоку, добудова придбаного об`єкту почалась у вересні 2008 року. Відповідач цей факт заперечував і стверджував, що розпочав добудову (замовив крівлю) приблизно у квітні-травні 2008 року. Письмових доказів понесених ними витрат на будівництво жодна сторона не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.
Письмовими доказами початку здійснення добудови незавершеного будівництва є постанова у справі про адміністративне правопорушення від 03.08.2009 року №388/д Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонській області, яка свідчить про початок самовільного будівництва у серпні 2009 року та технічний паспорт, з якого вбачається, що незавершений об`єкт будівництва побудований у 2009 році.
Суд першої інстанції встановив у справі на підставі наявних у справі доказів факт спільного проживання позивачки та відповідача з червня 2008 року. Рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Оскільки належних доказів того, що позивачка проживала з відповідачем однією сім`єю, мали спільний побут та спільний бюджет саме з листопада 2007 року і що 16.01.2008 року спірні об`єкти придбані за її власні кошти позивачкою суду не надано, рішення суду в цій частині є обґрунтованим і апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін у справі, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання однією сім`єю з відповідачем на момент придбання спірного майна, а саме на 16.01.2008 року позивачкою не доведений, а така підстава, як істотне збільшення майна у вартості за період спільного проживання однією сім`єю та за період шлюбу нею не заявлялась.
Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.                         Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 
Стаття 57 СК України визначає правила належності майна (чи його частини) до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка обґрунтовувала його, як тим, що спірне майно придбано у період проживання їх з відповідачем однією сім`єю, а створено шляхом його добудови саме за час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а саме з 2009 по 2015 р. так і тим, що воно придбано за їх спільні кошти. Суд першої інстанції, посилаючись на те, що позивачкою не заявлено позов з підстави збільшення спірного будинку у вартості, не звернув уваги на те, що відповідачем придбано незавершене будівництво на початковій стадії (37%), що може свідчити про створення сторонами у справі такого об`єкту, як житловий будинок, а не збільшення його вартості.                                                        Колегія суддів вважає, що суду першої інстанції під час розгляду справи належало встановити час початку будівництва і в залежності від цього вирішити статус спірного майна. З урахуванням встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що 37/100 частин спірного будинку є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки позивачка не довела належними доказами, що у січні 2008 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю, а інші 63/100 частин є спільною власністю сторін у справі, оскільки відповідач не довів, що добудова придбаного об`єкта, який на момент його придбання мав готовність 37%, ним здійснювалась і була закінчена до лютого 2009 року за його особисті кошти.                                                                                        При поділі спірного майна, набутого у шлюбі частки кожного з подружжя у спільній власності є рівними і становлять по 31,5 %. Підстав для відступу від засад рівності часток колегія суддів не вбачає.                                                                                        Вимоги позивачки відносно визнання спільним сумісним майном подружжя земельних ділянок, а також їх поділ, на думку колегії суддів, не підлягають задоволенню оскільки вони були придбані відповідачем до укладання шлюбу з позивачкою, а доказів того, що за її кошти позивачкою суду не надано.                                                                Що стосується земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, частка з якого виділяється позивачці, то слід зазначити, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України.                                                                                Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування у передбаченому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).                                                                        За таких обставин рішення суду підлягає частковому скасуванню, з постановленням нового рішення в межах заявлених позовних вимог.
Керуючись ст. 374, 376, 381 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу адвоката Андруневича Віктора Миколайовича, який діє від імені ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 21 травня 2021 року частково скасувати та постановити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 63/100 частини будинку АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 на 31, 5 частини будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , інші 31,5 частини цього будинку залишити у власності ОСОБА_2 . 
В іншій частині це рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року

       Суддя                                                                                О.М. Полікарпова