Номер провадження: 22-ц/813/5106/21 
Номер справи місцевого суду: 2-4112/2007
Головуючий у першій інстанції Джабурія О.В.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника апелянта- адвоката Галюрова М.Ю.
Представника позивача- адвоката Слободяник О.І.
 розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2007 року за позовом ОСОБА_3 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа – КП «ОМБТІ та РОН» 
-про визнання права власності,-
                                        ВСТАНОВИЛА:
       
       ПРОЦЕДУРА
       Короткий зміст позовних вимог
       У березні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа – комунальне підприємство «Об`єднане міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру.
       20.04.2007 року позивач в судовому засіданні позовні вимоги уточнив та просив суд визнати за ним право власності на реконструйоване нежиле приміщення - офіс АДРЕСА_1 загальною площею 48,3 кв.м.
       Зобов`язати КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати зазначену реконструйовану квартиру за ним на праві власнотсі, як нежиле приміщення – офіс, у звязку з тим, що після реконструкції воно використовується не для проживання, а для здійснення професійної діяльності.
       Заява ОСОБА_3 мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року здійснив прибудову в результаті чого загальна площа квартири збільшилась та складає 48,75 кв.м.
       Реконструкція квартири відповідно до технічного висновку знаходиться в задовільному технічному стані і придатна для подальшої експлуатації, а проведена реконструкція не погіршує загальний стан житлового будинку.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції
       Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.04.2007 року позовом ОСОБА_3 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа – КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності задоволено Суд визнав за ОСОБА_3 право приватної власності на реконструйоване нежиле приміщення – офіс АДРЕСА_1 з прибудовою , загальною площею 48,3 кв.м.основною площею 312 кв.м.підсобною площею 17,1 кв.м.
       Доручив КП «ОМБТІ І РОН» виконати рішення в частині реєстрації реконструйованого нежитлового приміщення – офіс АДРЕСА_1 з прибудовою, загальною площею 48,3 кв.м.основною площею 312 кв.м.підсобною площею 17,1 кв.м. приналежного на паві приватної власності ОСОБА_3 .
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в ході експлуатації позивачем було прийнято рішення про використання квартири під офіс, а не з метою проживання, у зв`язку з чим була самочинно проведена незначна реконструкція та добудова. Застосувавши положення частини п`ятої статті 48 Закону України «Про власність» та частини другої статті 331 Цивільного кодексу України суд задовольнив позовні вимоги.

       Короткий зміст апеляційної скарги 
       В червні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 подали до апеляційнго суду Апеляційну скагу, в якій , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просили його скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволені позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вирішив питання про їх права та законні інтереси чим грубо порушив право власності, оскільки на момент ухвалення заочного рішення власником квартири був їх батько ОСОБА_4 . 
       Вони як спадкоємці свого батька прийняли спадщину з моменту її відкриття, тобто з 06 березня 20078 року та стали власниками квартири, яку самовільно реконструював ОСОБА_3 
       3 30 травня 2006 року ОСОБА_4 на підставі статей 1261,1268 ЦК України став єдиним власником спірної квартири.Однак за станом здоровя не зміг звернутися до нотаріальних органів для оформлення свідоцтва про спадщину за законом.У цей час ОСОБА_5 отримала підроблене заочне рішення Приморського районного суду м. одеси від 02 грудня 2005 року, яким визнано факт прийняття ОСОБА_6 та ОСОБА_4 спадщини у вигляді 1/3 частини спірної квартири , визнано дійсною усну угоду між ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірну квартиру та визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру.яке згодом перейшло до ОСОБА_7 , а потім до ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу.
       Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що їх права власників спірної квартири порушено внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 та внаслідок того, що остання розпорядилася майном, яке їй не належало.
       Крім того, заявники посилалися на постанову Верховного Суду, прийняту 27        травня 2020        року        у справі №521/17665/14-ц(провадження №        61 -38324св18),        якою встановлено,        що вони є спадкоємцями ОСОБА_8 , у володінні та користуванні якого знаходилася спірна квартира, та витребувано спірну квартиру з володіння ОСОБА_3 , на їх користь..
       Позивач ОСОБА_3 заявив клопотання про закриття апеляційного провадження посилаючись на те, що спадщина після смерті батька відкрилась тільки 06.03.2008 року та на час винесення судового рішення їх пава не були порушені.
       Одночасно зазначає щодо застосування апеляційним судом принципу правової визначеності з посиланням на те, що рішення суду винесено в 2007 році.
       У запереченні на клопотання про закриття провадження по справі апелянти на те, що позиція позивача не грунтується на вимогах Закону, спростовується доказами та судовими рішеннями. Рішенням Малиновського районного суду м. одеси від 16.04.2013 року по справі 1519/22456/12 встановлено порушене право спадкодавця ОСОБА_4 , яке успадкували апелянти. Оскаржуване ними рішення порушує їх пава та законні інтереси.
       В судове засідання відповідач Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в суддове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті
       В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.        

       Фактичні обставини справи, встановлені судом
        ОСОБА_3 відповідно до посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2006 року є власником квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 42,0 кв. м.( а.с.9 т.1).
       Вказана квартира 06 лютого 2007 року зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 у КП «ОМБТІ та РОН»( а.с.8 т.1).
       Згідно з технічним паспортом, складеним КП «ОМБТІ та РОН» загальна площа реконструйованого приміщення квартири становить 48,3 кв.м.( а.с.11-16).        
       Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаціного цивільного суду від 27 травня 2020 року ( справа № 521/17665/14-ц) касаційну скаргу ОСОБА_9 задоволено.
       Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року скасувано.
       Позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено.
       Витребувано із володіння ОСОБА_3 на корись ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .Стягнуто судові витрати( а.с.200-2007).        

       МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
       Позиція Одеського апеляційного суду.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового процесу що з`явились,перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суду вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
       Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
       Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
       Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в ході експлуатації позивачем було прийнято рішення про використання квартири під офіс, а не з метою проживання, у зв`язку з чим була самочинно проведена незначна реконструкція та добудова. Застосувавши положення частини п`ятої статті 48 Закону України «Про власність» та частини другої статті 331 Цивільного кодексу України суд задовольнив позовні вимоги.
       Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зміст рішення суду повинен відповідати положенням, зазначеним в ст. 265 ЦПК України.
       Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.
       Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Матеріалами справи встановлено що квартира знаходиться на першому поверсі та позивачем здійснено добудову загальною площею 6,75 кв.м. в результаті чого загальна площа квартири збільшилась та складає 48,75 кв.м.
       Встановлено, що земельна ділянка під будівництво міською радою не виділялась, проект забудови позивачем не розроблявся, дозвіл на початок виконання будівельних робіт не отримувався.
       Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
       У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.
       Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Частинами п`ятою, восьмою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
       Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
       Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
       Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).
       Позивач ОСОБА_3 не звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.
       Враховуючи відсутність інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації та на отримання земельної ділянки під забудову у встановленому законодавством порядку, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на реконструйоване нежиле приміщення – офіс АДРЕСА_1 з прибудовою, загальною площею 48,3 кв.м. : основною площею 31,2 кв.м. та підсобною площею 17,1 кв.м.
       Щодо пинципу правової визначеності,який передбачає дотримання принципу res judicata/
       Відступ від принципу правової визначеності.
       Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Конвенція»), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
       Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. 
       Відхід відцього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
       Погоджуючись з відступом національного суду від принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення, Європейський Суд з прав людини одночасно визначає, що відхід від цього принципу можливий, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
       Так, у рішенні від 23 листопада 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії», суд підкреслив, що в його рішенні в іншій справі «Рябих проти Росії» міститься важливе застереження про те, що Суд приймає в певних випадках відступ від принципу правової визначеності з метою виправлення «істотного недоліку» або «помилки в здійсненні правосуддя».
       Отже дані поняття не піддаються точному визначенню. Суду доводиться вирішувати в кожній окремій справі, в якій мірі був виправданим відступ від принципу правової визначеності (п.п.32-35 вказаного рішення від 23 липня 2009 року).
       Такий аналіз проведений Судом в контексті кримінальних справ (рішення Європейського Суду від 24 травня 2007 року у справі «Радичков проти Росії», п.44; в контексті цивільних справ (рішення Європейського Суду у справах «Проценко проти Росії»), п.31 рішення від 31 липня 2008 року і наступні за ним пункти та «Тишкевич проти Росії», п.п. 25-26, рішення від 04 грудня 2008 року.
       У справі «Правідна проти Росії» Суд, зокрема, зазначив, що процедура скасування остаточного судового рішення передбачає наявність доказів, які раніше не були об`єктивно доступними і які можуть призвести до іншого результату.
       Матеріалами справи встановлено, що з 04.10.2000 року ОСОБА_6 ,, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 набули право спільної часткової власності на спірну квартиру, загальною площею 42,0кв.м.
       3 30 травня 2006 року ОСОБА_4 на підставі статей 1261,1268 ЦК України став єдиним власником спірної квартири.Однак за станом здоров`я не зміг звернутися до нотаріальних органів для оформлення свідоцтва про спадщину за законом.
       У цей час ОСОБА_5 отримала підроблене заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2005 року, яким визнано факт прийняття ОСОБА_6 та ОСОБА_4 спадщини у вигляді 1/3 частини спірної квартири, визнано дійсною усну угоду між ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірну квартиру та визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру, яке згодом перейшло до ОСОБА_7 , а потім до ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу.
       Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що права власників спірної квартири порушено внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 та внаслідок того, що остання розпорядилася майном, яке їй не належало.
       Постановою Верховного Суду від 27травня 2020року        у справі №521/17665/14-ц (провадження №61 -38324св18), встановлено,        що апелянти є спадкоємцями ОСОБА_4 , у володінні та користуванні якого знаходилася спірна квартира, та витребувано спірну квартиру з володіння ОСОБА_3 , на їх користь..
       З огляду на викладене оскаржене судове рішення відповідно ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову враховуючи непереборні обставини, що виникли в наслідок порушення права власності спадкодавця ОСОБА_4 , яке успадкували апелянти, а тому судова колегія приходить до висновку про відступ від принципу правової визначеності та задоволення апеляційної скарги оскільки право власності на самочинне будівництво за рішенням суду не набувається.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи , що при подачі апеляційної скарги апелянтами сплачено по 225 грн, які документально підтвкерджені вони підлягають поверненню та покладаються на позивача.
       Керуючись ст. 367,368,374,376 ,381,382,384,389,390 ЦПК  України, судова колегія,-                                                                          
ПОСТАНОВИЛА:        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
       Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2007 року скасувати та прийняти постанову.
       Позовну заяву ОСОБА_3 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа – КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені судові витрати за сплату судового збору по 225 грн кожному.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 16.11.2021 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

Т.В.Цюра