Ухвала
 
26 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/2720/20
провадження № 61-16933ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про стягнення майнової та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Російська Федерація про стягнення майнової та моральної шкоди. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2014 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти держави Україна. Внаслідок такої агресії та окупації Російською Федерацію частини території Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей України, Крим був окупований та анексований Російською Федерацією. Позивач зазначає, що фактично позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своєю долею автостоянки в місті Керч, відвідувати Крим, де він довго жив та жили його батьки, що завдає як моральної, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби право власності на це нерухоме майно не було порушене, а також відвідувати батьків, поїхати на похорони батька.  ОСОБА_3 вказує, що, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
 
Позивач посилався на те, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації є загальновизнаним, неодноразово обговорювався на засіданнях ООН, періодично мова про це йде і на офіційному сайті Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, в тому числі і щодо необхідності вироблення державної стратегії захисту внутрішньо переміщених осіб, публікації, а тому в силу чинного законодавства окремого доказування не потребує. Також позивач зазначив, що 14 травня 2014 року він пішов захищати батьківщину у складі 12-го добровольчого батальйону Київської територіальної оборони та був комісований в лютому 2015 року. Саме внаслідок агресивних дій Російської Федерації отримав поранення та контузію. Також позивач має статус учасника бойових дій та інваліда війни, постійно потребує лікування. 
 
ОСОБА_1 вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації було порушено низку його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Окрім того, позивач зазначив, що в місті Керч Автономної Республіки Крим з 25 липня 2006 року він був засновником ТОВ «Космос ЛТД-Керч» з часткою в статутному фонді підприємства 20%, що складало на той час 75 000 грн та за офіційним курсом НБУ було еквівалентно (6,3796 грн – 1  Євро) 11 756,22 Євро. Відповідно, розмір матеріальної шкоди позивач оцінює у вартості долі в підприємстві на період його заснування. 
 
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з держави Російська Федерація в рахунок відшкодування збитків грошові кошти в сумі еквівалентній 11 756,22 Євро за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення та в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі еквівалентній 300 000 Євро за офіційним курсом НБУ.
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави і так як уповноважена особа – посольство Російської Федерації, отримало 24 лютого 2021 року копію позовної заяви ОСОБА_1 та своєї згоди на пред`явлення до неї позову та залучення Російської Федерації як відповідача не надало, тому суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову з врахуванням положень частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
 
ОСОБА_1 17 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Житніковою Ю. В., на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. 
 
У листопаді 2021 року на виконання ухвали Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Підставами, на яких подається уточнена касаційна скарга, особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає пункти 1 та 2 частини другої статті 389 ЦПК України ( 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні). В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах щодо стягнення моральної та майнової шкоди. При тому, суд не застосував постанову Пленуму Верховного Суду України (пункти 3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (LOIZIDOUv. TURKEY, № 40/1993/435/514, § 50, ЄСПЛ, від 28 липня 1998 року), згідно з яким вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема і за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими збройними Силами.
 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 зазначає, що у касаційній скарзі вмотивовано обґрунтовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19, від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18, від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 та застосованих судом апеляційної інстанції приписів Закону України «Про міжнародне приватне право» з точки зору національного та міжнародного права. ОСОБА_1 зазначає, що ураховуючи, що порушення прав позивача відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, відповідно до приписів статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, Російська Федерація не може посилатися на імунітет при розгляді справи у судах України. Окрім того, приписи Закону України «Про міжнародне приватне право» не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі, оскільки права позивача були порушені на території України, а держава Російська Федерація, як особливий суб`єкт правовідносин, відмінний від фізичних і юридичних осіб, не підпадає під поняття «іноземний елемент».
 
Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19, від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18, від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Окрім цього, постанова Пленуму Верховного Суду України  № 4 від 31 березня 1995 року, на яку посилається в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 не є постановами Верховного Суду, в яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про стягнення майнової та моральної шкоди повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. І. Крат