22-ц/804/2841/21 
                                                                                242/3655/16-ц 
                                               
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021  року                                                                                                                    м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,
представника відповідача Цирі С.М.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 вересня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Владимирської І.М. в місті Селидове Донецької області, повне судове рішення складено 09 вересня 2021 року, у справі номер 242/3655/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, 

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року до Селидівського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власницею будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .
01.02.2015 року під час артобстрілу в місті Авдіївці її будинок за вказаною адресою при прямому влученню снаряду було зруйновано. За зазначеним фактом СВ Авдіївського ВП Красноармійського ВП ГУНП України в Донецькій області здійснюється досудове розслідування за кримінальним провадженням №12015050140000075, внесеним в ЄРДР 03.02.2015 року. 
Крім того, в результаті артобстрілу 04.02.2015 року знову в її будинок потрапив снаряд та відбулось руйнування будинку. Даний факт підтверджено довідкою органу поліції та відкритим кримінальним провадженням №12015050140000083. 
Таким чином, внаслідок терористичного акту (артилерійського обстрілу) зруйновано належний їй будинок, що призвело до спричинення матеріальних збитків.
Тому позивачка, з врахуванням уточнень позовних вимог, просила суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на її користь за рахунок Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом, в розмірі 186386,00 грн.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції – задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 100000,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено. 
Із вказаним рішенням не погодився відповідач Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що судом неправильно застосовані норми матеріального права і порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено з врахуванням неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, та неправильного дослідження і оцінки доказів.
Неможливість попередження обстрілів у м. Авдіївці, внаслідок якого зруйноване житло позивачки, не може бути достатнім свідченням неналежного виконання державою свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно, визначеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, висновок суду не має об`єктивного та обґрунтованого підтвердження.
Позивачкою не надано суду жодного доказу стосовно прийняття рішень відповідними органами державної влади про відмову в виплаті компенсації або грошової допомоги.
Суд не зазначив, що під час розгляду справи діє порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки яких зруйновано, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року №767, який стосується спірних правовідносин.
Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України не є об`єктом, який порушив права позивача. В матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази протилежного.
Суд першої інстанції у порушення вимог процесуального законодавства не залучив до участі у справі створену відповідно до розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 02.10.2020 року №1095/5-20, комісію з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.
Суд першої інстанції розглянув справу за відсутністю відповідача – Державної Казначейської служби України, який належним чином не був повідомлений про дату і час розгляду справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційний суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, судове рішення залишити без змін.
Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Циря С.М. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. 
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.  
Представник відповідача Державної Казначейської служби України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України. 
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи. 
Заслухавши суддю – доповідача,  представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.2012 року, витягу з Державного реєстру правочинів №12070212 від 03.11.2012 року та витягу з Державного реєстру прав №36557281 від 05.12.2012 року ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером один ( АДРЕСА_1 . Загальна площа житлового будинку 68,90 кв.м, житлова площа 39,40 кв.м. На земельній ділянці площею 0,0647 га, кадастровий номер 1410200000:03:012:0054, наданій для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд належній Авдіївській міській раді, розташований: житловий будинок (шпали обкладені цеглою) означений в плані літерою А-1, та наступні надвірні побудови: Б – літня кухня (шпали обкладені цеглою), В-убиральня (цегла), Д сарай (дошки), №1-3 - огорожа (метал, дерево). Зареєстровано у реєстрі за №3114 (а.с. 4, 5, 6, том 1). 
Відповідно до довідки, виданої СВ Авдіївським ВП Красноармійського ВП ГУПН в Донецькій області, 03.02.2015 року в ДЧ Авдіївського МВ ГУМВС в Донецькій області зареєстровано заяву ОСОБА_1 за фактом пошкодження домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,  в результаті артобстрілу ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Авдіївка невстановленими особами. Заяву зареєстровано в журналі ЕУ № 291 від 03.02.2015 року та внесено в ЄРДР № 12015050140000075 (а.с. 16, том 1).
Згідно з довідкою, виданою СВ Авдіївським ВП Красноармійського ВП ГУПН в Донецькій області, 03.04.2015 р. в ДЧ Авдіївського МВ ГУМВС в Донецькій області зареєстровано заяву ОСОБА_1 за фактом пошкодження домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті артобстрілу ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Авдіївка невстановленими особами. Заяву зареєстровано в журналі ЕУ №746 від 03.04.2015 року та внесено в ЄРДР №12015050140000083 (а.с. 17, том 1).
Відповідно до акту про пожежу від 01.02.2015 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 виникла пожежа 01.02.2015 року о 15-50 год., ліквідована 01.02.2015 року о 18-00 год., пожежею знищено 30 кв.м покрівлі, 3 віконних блоки, 20 кв.м стіни (шпали), меблі б/в, побутову техніку, речі б/в. Прямі збитки від пожежі орієнтовні 100000,00 грн, побічні збитки орієнтовні 120000,00 грн (а.с. 18, том 1). 
Згідно з актом по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка від 14.01.2016 року встановлено, що  в результаті попереднього візуального обстеження житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , виявлено: руйнування лицьової кладки цегли з фасаду житлового будинку (30 кв.м), руйнування покрівлі (69 кв.м) шиферного покриття, кроквяної конструкції перекриття. Руйнування матеріалів оздоблення в житлових приміщеннях житлового будинку. Пошкоджена система опалення, електропроводка. Пошкодження п`яти віконних блоків. Руйнування вхідних воріт і паркану (15 м/п) (а.с. 19, том 1).
03.02.2015 року ОСОБА_1 зверталась із заявою до міського голови Черкасова Ю.А. щодо надання допомоги на відновлення її будинку внаслідок артобстрілу 01.02.2015 року (а.с. 129, том 1). 
Зі зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва на 06.05.2016 року вбачається, що загальна вартість капітального ремонту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 186386,00 грн (а.с. 14-15, том 1). 
З відповіді №2031/404-2017 від 06.04.2017 року Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області видно, що кримінальне провадження №1201505014000007, до якого були долучені матеріали за зверненням ОСОБА_1 за фактом пошкодження її будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в теперішній час передане за підслідністю до УСБУ в Донецькій області (а.с. 120, том 1).
З відповіді № 02-02/22-610-4 від 11.04.2017 року Департаменту фінансів Донецької обласної державної адміністрації вбачається, що матеріальна допомога ОСОБА_1 на відновлення пошкодженого майна за адресою: АДРЕСА_1 з обласного бюджету не надавалась (а.с. 123, том 1). 
Листом №01-15/0731 від 15.05.2017 року Військово-цивільна адміністрація м. Авдіївка Донецької області повідомила, що міським головою Авдіївської міської ради 12.11.2015 року не приймалось розпорядження за №197; ОСОБА_1 до міської комісії з надання матеріальної допомоги громадянам за рахунок коштів міського бюджету не зверталась; ОСОБА_1 отримано допомогу у вигляді будівельних матеріалів (шифер – 67 листів; дошка – 27 штук; руберойд – 22 рулони; фанера (8мм) – 32 листи; фанера (15 мм) – 9 листів) (а.с. 127, том 1). 
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача грошову компенсацію в розмірі 100000,00 грн у відшкодування  шкоди, заподіяної  майну ОСОБА_1 , що пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог саме в такому розмірі.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону. 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Також, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, 16 ЦК України).
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Позивачка обґрунтовувала позов тим,  що  вона  не отримала від Держави відшкодування за 
знищення її майна, на яке вона має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також зазначила, що право на відшкодування шкоди передбачено Законом України «Про боротьбу з тероризмом».
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та обраного позивачем способу захисту.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставним.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 зазначеного Закону).
З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, у законодавстві України відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, у законодавстві України на момент звернення із позовом відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до Держави про надання такого відшкодування. Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок. 
Таким чином, такі вимоги з посиланням позивачки на можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» для реалізації  права її на відшкодування шкоди заподіяної терористичним актом та визначення розміру такої шкоди суд апеляційної інстанції вважає помилковим. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належний позивачці на праві власності будинок зруйновано, що підтверджено належними доказами. Надані позивачкою докази відповідачем не спростовано. 
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачка має право на компенсацію від Держави за невиконання Державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Правовою підставою для виплати компенсації, а не майнової чи моральної шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зобов`язання Держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі №757/61954/16-ц та від 18 березня 2020 року у справі №243/11658/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на запроваджений у 2020 році порядок здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, то слід зазначити наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №947 затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року №767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Ці зміни набули чинності 08 вересня 2020 року
Відповідно до ст. 2 п. 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року  №405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Однак позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в серпні 2016 року. 
Між тим, як зазначив в апеляційній скарзі відповідач, розпорядження щодо створення комісії з розгляду зазначених питань було ухвалено Донецькою обласною державною адміністрацією, обласною військово-цивільною адміністрацією винесено лише у жовтні 2020 року. 
За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволені позовних вимог у зв`язку із тим, що позивачка не зверталась до зазначеної комісії для вирішення питання щодо отримання відповідного відшкодування шкоди, як і не було підстав для залучення комісії до участі у справі. 
Разом із тим, як правильно зазначено судом першої інстанції, позивачка мала право на компенсацію від Держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України Держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати у суді свої права безпосередньо.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним відповідачем у справі є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, оскільки він згідно із ст. 116 Конституції України забезпечує виконання законів України. Таким чином, враховуючи те, що Кабінет Міністрів України у своїх підзаконних нормативно-правових актах тільки у 2020 році прописав порядок компенсації за зруйноване майно внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, право на яку прописано в законі України, а гостра потреба у врегулюванні даного питання виникла ще за шість років до того, позивач має право на компенсацію від Держави. 
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що тривалий час правовідносини щодо надання компенсації за зруйноване житло були неврегульовані, а у випадку здійснення самостійного відновлення житла потерпілою особою або відшкодування шкоди завданої терористичним актом є неврегульованими і на час ухвалення судового рішення у зв`язку з відсутністю відповідних нормативно-правових актів. Тому доводи  відповідача щодо відсутності звернень позивачки до військово-цивільних адміністрацій чи органів місцевого самоврядування з метою отримання майнової чи соціальної допомоги з одночасною передачею зруйнованого або пошкодженого майна останнім, як правильно зазначив суд першої інстанції, не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки вчинення таких дій передбачено статтею 86 Кодексу цивільного захисту України, положення якої не застосовуються до спірних правовідносин. 
Крім того слід зазначити, що матеріли справи містять відповіді місцевої адміністрації щодо звернення позивачки ОСОБА_1 з приводу відшкодування шкоди завданої його житлу в результаті проведення АТО. 
Також слід звернути увагу на те, що, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник Кабінету Міністрів не оспорював факт пошкодження майна позивачки, а проведення активних бойових дій на території м. Авдіївки, де був розташований будинок позивачки, є загальновідомим фактом, який не потребує доказування.  
Наведені в апеляційній скарзі доводи, не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який з дотриманням вимог чинного законодавства України перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
Що стосується доводу апеляційної скарги про розгляд справи за відсутністю відповідача – Державної Казначейської служби України, апеляційний суд зазначає, що дійсно розгляд справи відбувся без участі представника відповідача – Державної Казначейської служби України. Проте, Державна Казначейська служба України в особі її начальника подала до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи без участі її представника (а.с. 213, том 2). Тому цей довід апеляційної скарги є безпідставним.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.  

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, залишити без задоволення, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 вересня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 08 грудня 2021 року.

Суддя: