УХВАЛА

29 вересня 2021 року
м. Київ

Справа № 911/2865/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Краснова Є.В., Уркевича В.Ю.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 (колегія суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий, Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.) та на рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2021 (суддя Черногуз А.Ф.)
за позовом Акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк"
до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Білкові Інгредієнти та Технології",
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Міла Інвест",
3) Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тріфонової Тетяни Анатоліївни,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області
про визнання договору суборенди земельної ділянки недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права суборенди земельної ділянки
за участю:
відповідача-1: Коренчук Т.О. (адвокат), Бекмезджі Р. (директор)
відповідача-2: Плотнік Н.В. (директор),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Акціонерне товариство "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білкові Інгредієнти та Технології" (далі - відповідач - 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Міла Інвест" (далі - відповідач - 2), Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тріфонової Тетяни Анатоліївни (далі - відповідач - 3), про визнання: недійсним договору суборенди земельної ділянки, який укладений 24.12.2020 між відповідачем-1 та відповідачем-2; протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію; припинення права суборенди земельної ділянки за відповідачем-2.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з набуттям права власності на нерухомість, яка знаходиться на земельній ділянці, до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим відповідач-1 не вправі був укладати спірний договір та вчиняти відповідні дії, так як договір оренди землі припинив свою дію.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 26.01.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021, в позові відмовлено повністю.
2.2. Свої висновки суди мотивували тим, що позивачем не доведено порушення свого права та переходу права користування всією земельною ділянкою, таке право виникло лише на частину земельної ділянки в межах нежитлової будівлі та на землі для її технічного обслуговування, тому права позивача не порушено.
3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.
3.2. На обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 915/672/17, від 17.04.2018 у справі № 922/2883/17, від 30.05.2018 у справі № 908/1990/17, від 05.06.2018 у справі № 920/717/17, від 20.06.2018 у справі № 913/661/17, від 27.06.2018 та від 20.05.2020 у справі № 921/613/17-г/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 07.11.2018 у справі № 910/20774/17, від 10.10.2019 у справі № 904/8902/17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 25.02.2020 у справі № 922/510/19, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 та у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 804/7668/15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16.
3.3. Відповідач-1 у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильне застосування судами норм чинного законодавства, зазначив про безпідставність доводів та вимог викладених у касаційній скарзі, у зв`язку з чим просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
4. Мотивувальна частина
4.1. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.2. У даній справі, судові рішення, які переглядаються у касаційному порядку, суди попередніх інстанцій розглянули спір про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки, протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію, припинення права суборенди земельної ділянки, а позов обґрунтовано тим, що позивач, вважає, що до нього, як власника нерухомого майна перейшло право користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим відповідач-1 не вправі був укладати спірний договір та вчиняти відповідні дії.
При цьому суди встановили, що 12.05.2005 між третьою особою та відповідачем-1 (орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки № 2933, за яким орендар отримав в оренду земельну ділянку, площею 2 га, з відповідним кадастровим номером, строком на 49-ть років з правом пролонгації.
Також встановлено, що суборендарем частини земельної ділянки, площею 0,8000 га, яка входить до складу вказаної земельної ділянки, є відповідач-2 на підставі договору суборенди, який 24.12.2019 укладено між ним та відповідачем-1.
Крім того встановлено, що згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач є власником нежитлової будівлі, яка знаходиться на земельній ділянці, що перебуває в оренді відповідача-1.
Судами також встановлено, що як свідчать долучені до матеріалів справи документи, на спірній земельній ділянці, крім нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачу, розташовані також і інші приміщення. Доказів наявності у позивача прав на дані приміщення матеріали справи не містять.
Зважаючи на викладене, суди дійшли висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів тих обставин з якими він пов`язував свої позовні вимоги.
4.3. Посилання скаржника на постанови Верховного Суду Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 915/672/17, від 17.04.2018 у справі № 922/2883/17, від 30.05.2018 у справі № 908/1990/17, від 05.06.2018 у справі № 920/717/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 04.10.2018 у справі № 904/326/18 не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судового рішення, оскільки у цих справах Верховним Судом переглянуті судові рішення зі спору, зокрема, про розірвання договору оренди землі, зобов`язання повернути земельну ділянку, однак наведені обставини зі справи № 911/2865/20, що переглядається у касаційному порядку, на які скаржник посилається як на підставу для скасування судових рішень, відсутні у наведених скаржником судових рішеннях Верховного Суду, відмінним є і предмету спору.
4.4. У справах № 913/661/17, № 921/613/17-г/17, № 914/1925/18, №904/5968/19 предметом спору було стягнення збитків завданих використанням землі без правовстановлюючих документів, зобов`язання укласти договір оренди земельної ділянки, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.5. У справах № 910/20774/17, № 904/8902/17 предметом спору було визнання правовідносин за договором оренди припиненими та визнання недійсним кредитного договору відповідно, що не є подібним до обставин справи, яка переглядається.
4.6. У справах № 263/6022/16-ц, № 922/510/19, 921/158/18, на які скаржник посилається у касаційній скарзі як на підставу для такого оскарження, переглянутими Великою Палатою Верховного Суду, було розглянуто спори про: визнання дій неправомірними з прийняття рішення, визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії; розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки; визнання дій незаконними щодо незатвердження проекту землеустрою, визнання укладеним договору оренди, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.7. У справах № 804/7668/15, № 6-2225цс16 предметом спору було визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення; визнання припиненим права постійного користування землею та визнання права користування земельною ділянкою, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.8. У справі № 910/18560/16 предметом спору було визнання незаконним та скасування рішення; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки; визнання відсутнім права користування земельною ділянкою, у справі № 917/92/19 предметом спору було визнання переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки, визнання неправомірним та скасування розпорядження про передачу в оренду земельної ділянки іншій особі, зобов`язання поновити договір оренди шляхом укладення додаткової угоди.
4.9. Отже, після відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою позивача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
4.10. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників судового процесу.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Таким чином, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України.
4.11. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 911/2865/20 закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Г.М. Мачульський

Судді                                                                                                    Є.В. Краснов

                                                                                                    В.Ю. Уркевич