ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року
м. Харків

справа № 640/20683/18

провадження № 22ц/818/2759/21

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,
за участю секретарів - Дмитренко А. Ю., Колосовської А. Р.,
учасники справи: 
позивач - Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представниця відповідачки - ОСОБА_4 ,
позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , представниця позивачки за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,
відповідачі за зустрічним позовом - Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року у складі судді Попрас В.О. 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність громади.

Позовна заява мотивована тим, що місцевою прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 4201822104000015 за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Вказав, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 27 серпня 2000 року.

Державна реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 здійснена 22 листопада 2017 року на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 30 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., публікації від 17 листопада 2017 року в газеті «Прем`єр» про втрату документа, довідки про право власності від 25 жовтня 2017 року, виданої Комунальним підприємством «Харківське міське БТІ», а також довідки про технічний опис об`єкта від 21 листопада 2017 року, виданої Приватним підприємством «Старокостянтинівське бюро технічної інвентаризації».

Разом з тим, з актового запису про смерть №13831 від 29 вересня 2017 року, складеного Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що зареєстровано факт смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З відміток, які є у вказаному актовому записі про смерть вбачається, що паспорт померлої не зданий.

Вказав, що на підставі постанови слідчого СВ Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області відділом судово-медичної експертизи трупів 16 серпня 2017 року проведено судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_5 , 1931 року народження, який виявлено 15 серпня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 . При заповненні лікарського свідоцтва про смерть рік народження померлої помилково вказаний як «1951» замість «1931».

Зазначив, що спадкові справи після смерті ОСОБА_5 не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти, спадкові договори відсутні.

Водночас, як вбачається з відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. 22 грудня 2017 року посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_2 за довіреністю від ОСОБА_1 , посвідченою 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г., виданою в порядку передоручення за довіреністю від ОСОБА_5 , посвідченою 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. на ім`я ОСОБА_1 , продала вищезазначену квартиру ОСОБА_3 . На підставі цього договору 22 грудня 2017 року проведено державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 .

Вказав, що цивільна правоздатність, у тому числі, право власності, ОСОБА_5 припинилися у момент її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, на час нотаріального посвідчення довіреностей від 29 серпня 2017 року та 19 грудня 2017 року, а також договору від 22 грудня 2017 року ОСОБА_5 не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі, цивільні права довірителя та продавця належної їй за життя квартири.

Таким чином, вищезазначені довіреності та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 спрямовані на незаконне заволодіння квартирою, порушують публічний порядок та підлягають визнанню недійсними. Підставою недійсності є відсутність волевиявлення довірителя у зв`язку зі смертю та неможливість виникнення представництва за довіреністю, відсутність можливості продажу квартири, невідповідність змісту договору інтересам держави.

Зазначив, що вказану квартиру слід визнати відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_5 та передати її у власність територіальної громади. З самостійним позовом з відповідними вимогами Харківська міська рада не зверталась.
Просив:
встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була зареєстрована у квартирі  АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначена в актовому записі про смерть №13831 від 29 вересня 2017 року, складеному Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, є однією й тією ж особою - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати недійсною довіреність, посвідчену 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. (реєстровий № 3678) з правом передоручення повноважень третім особам, за змістом якої ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси з усіх без винятку питань, що стосуються користування, управління та розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1 ;

визнати недійсною довіреність, посвідчену 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. (реєстровий № 3477), видану ОСОБА_1 ОСОБА_2 в порядку передоручення за довіреністю, посвідченою 29 серпня 2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. (реєстровий № 3678);

визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 22 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. (реєстровий №1824), за змістом якого ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_2 за довіреністю, посвідченою 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. (реєстровий №3477), виданою в порядку передоручення за довіреністю, посвідченою 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. (реєстровий №3678) продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради;

стягнути з відповідачів на користь прокуратури Харківської області сплачений при зверненні з позовом судовий збір, судові витрати покласти на відповідачів.

У травні 2019 року  ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності на нерухоме майно. В подальшому ОСОБА_3 подала до суду заяву про зміну підстав зустрічного позову.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2017 року вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шаульською Н.І. Її право власності зареєстровано належним чином.

Вказала, що з 22 грудня 2017 року вона добросовісно, відкрито і безперервно володіє та користується квартирою, сплачує комунальні послуги та несе інші витрати, пов`язані з утриманням квартири, зробила ремонт. Іншого житла вона не має.

Зазначила, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2017 року вона не знала та не могла знати про смерть ОСОБА_5 . Відповідачем ОСОБА_2 надано правовстановлюючий документ на квартиру. Їй не було  відомо про  кримінальне провадження №42018221040000015, розгляд якого все ще триває. При вчиненні правочину вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця ОСОБА_6  прав на відчуження спірного майна. Доказів вчинення порушень з її боку під час укладання договору купівлі-продажу квартири не надано. Вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , тому немає законних підстав для позбавлення її цього майна.

Вказала, що її право власності не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу не визнаний недійсним, вона є добросовісним набувачем та власником майна, тому визнання квартири відумерлою спадщиною з передачею її у власність територіальної громади не відповідає вимогам закону.

Зазначила, що, пред`явивши вимогу про визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірної квартири позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Визнання нікчемного правочину недійсним також не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Вказала, що відсутні підстави для визнання довіреностей від 29 серпня 2017 року та 19 грудня 2017 року недійсними, оскільки чинним цивільним законодавством передбачено визнання недійсними угод, а визнання недійсними довіреностей не передбачено.

Докази, на які посилається позивач, не досліджені у кримінальному провадженні, та не можуть досліджуватися в рамках поданого позову.

Зазначила, що позивач повинен був спочатку звернутися з окремим позовом про встановлення факту того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією і тією ж особою.

Крім того, відсутні правові підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю квартиру; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року позовні вимоги керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради - задоволено;

встановлено, що актовий запис про смерть від 29 вересня 2016 року №13831, складений Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вчинений щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була зареєстрована в квартирі  АДРЕСА_1 ;
визнано недійсною довіреність, посвідчену 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. (реєстровий №3678) з правом передоручення повноважень третім особам, за змістом якої ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси з усіх без винятку питань, що стосуються користування, управління та розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1 ;

визнано недійсною довіреність, посвідчену 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. (реєстровий №3477), видану ОСОБА_1 ОСОБА_2 в порядку передоручення за довіреністю, посвідченою 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. (реєстровий №3678);

визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 22 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. (реєстровий №1824), за змістом якого ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_2 за довіреністю, посвідченою 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. (реєстровий №3477), виданою в порядку передоручення за довіреністю, посвідченою 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. (реєстровий №3678) продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ;

визнано спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передано вказане спадкове майно у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради;

в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь прокуратури Харківської області з кожного сплачений судовий збір у розмірі 6670,87 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду першої інстанції не було підстав для встановлення факту, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією і тією ж особою. Відсутня вимога про встановлення факту смерті ОСОБА_5 , 1931 року народження, тоді як актовий запис складений на ОСОБА_5 , 1951 року народження. Лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть ОСОБА_5 не надано. До органів реєстрації актів цивільного стану з цього приводу позивач не звертався. Докази смерті саме ОСОБА_5 , 1931 року народження, відсутні. Надані позивачем докази не є належними, оскільки не досліджені у кримінальному провадженні. Вона є добросовісним набувачем квартири, реєстрація її права власності не скасована, тому квартира не може бути визнана відумерлою спадщиною. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав. При укладенні договору купівлі-продажу квартири вона не знала та не могла знати про смерть продавця та кримінальне провадження. Жодних порушень з її боку не було. Судом першої інстанції порушено вимоги процесуальних норм щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та до актового запису про смерть від 29 вересня 2017 року її анкетні дані внесені з помилкою у році народження, у зв`язку з чим довіреності та договір купівлі-продажу квартири, посвідчені після її смерті, є недійсними, а спірна квартира є відумерлою спадщиною та підлягає передачі територіальній громаді внаслідок відсутності інших спадкоємців.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2000 року належала квартира АДРЕСА_1 (а. с. 12 том 1).

З актового запису про смерть № 13831 від 29 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 65 років. Документом, що підтверджує факт смерті, є лікарське свідоцтво про смерть № 2208-Дм/17 від 27 вересня 2017 року, видане Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи відділу судово-медичної експертизи трупів (а. с. 13 том 1).

З відміток, що містяться у актовому записі про смерть вбачається, що громадянство, місце народження та місце проживання померлої паспортом не підтверджено. Паспорт померлої не здано, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання не видано, свідоцтво про смерть не видано. Заявником щодо складання актового запису зазначено співробітника Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи.

Як вбачається з листа Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 29 серпня 2018 року № 02-06/1647, судово-медичну експертизу трупа громадянки ОСОБА_5 , 1931 року народження, який знайдено 15 серпня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 проведено у відділі судово-медичної експертизи трупів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи 16 серпня 2017 року на підставі постанови про призначення експертизи слідчого СВ Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області С.Є. Максименко. Під час складання відповіді виявлено помилку у документації, а саме, при заповненні лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_5 рік народження померлої помилково вказаний як «1951» замість «1931» (як зазначено у постанові про призначення судово-медичної експертизи) через нерозбірливість відповідного запису у реєстраційному журналі. Таким чином, роком народження громадянки ОСОБА_5 дійсно слід вважати 1931 рік (а. с. 18 том 1).

ОСОБА_5 на час смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , одна, що підтверджується листом Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 15 березня 2018 року №5260/2/07-05 (а. с. 19 том 1).

Інформація про заповіти та спадкові договори ОСОБА_5 , спадкові справи, свідоцтва про право власності на спадщину після померлої ОСОБА_5 у Спадковому реєстрі відсутня, що підтверджується інформаційними довідками від 29 серпня 2018 року (а. с. 20-21 том 1).

Водночас, 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. за реєстровим №3678 від імені ОСОБА_5 посвідчено довіреність на ім`я ОСОБА_1 на представництво її інтересів з питань користування, управління та розпорядження належною їй квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 14 том 1).

Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 листопада 2017 року державним реєстратором Харківської філії комунального підприємства «Подільський реєстраційний центр» Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 30 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. (реєстровий №4286), публікації від 17 листопада 2017 року в газеті «Прем`єр» про втрату документа, довідки про право власності від 25 жовтня 2017 року, виданої Комунальним підприємством «Харківське міське БТІ», а також довідки про технічний опис об`єкта від 21 листопада 2017 року, виданої Приватним підприємством «Старокостянтинівське бюро технічної інвентаризації» (а. с. 10 том 1).

19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. за реєстровим №3477 посвідчено довіреність ОСОБА_1 в порядку передоручення від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 з усіх питань, що стосуються користування, управління та розпорядження належною ОСОБА_5 квартирою (а. с. 15 том 1).
22 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. посвідчено договір купівлі-продажу, реєстровий №1824, за умовами якого ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_2 за довіреністю від ОСОБА_1 , посвідченою 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г., реєстровий №3477, виданою в порядку передоручення за довіреністю від ОСОБА_5 , посвідченою 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А., реєстровий №3678, на ім`я ОСОБА_1 , продала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 (а. с. 16-17 том 1).

На підставі цього договору 22 грудня 2017 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (рішення №38925124) (а. с. 10-11, 72, том 1).
ОСОБА_3 надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг за вказаною адресою (а. с. 76-90 том 1).

Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Судами також не встановлюється тотожність особи.  

Як встановлено судом, з актового запису про смерть № 13831 від 29 вересня 2017 року вбачається, що померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Паспорт померлої не здано, свідоцтво про смерть не видано. Судово-медичну експертизу проведено на підставі постанови слідчого, у якій рік народження померлої був вказаний саме «1931». Проте, при заповненні лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_5 у році її народження допущено помилку, що підтверджується листом Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 29 серпня 2018 року. Труп ОСОБА_5 , 1931 року народження, виявлено та доставлено з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою згідно даних Комунального підприємства «Жилкомсервіс» зареєстрована саме ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначені обставини відповідачами не спростовано.

Доказів, що за адресою спірної квартири померла інша особа, учасниками справи не надано. 

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до актового запису про смерть від 29 вересня 2017 року № 13831 анкетні дані померлої ОСОБА_5 внесені з допущенням помилки у році народження.

При цьому, зважаючи на те, що судами не встановлюється тотожність особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо встановлення належності актового запису про смерть від 29 вересня 2017 року № 13831, складеного Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому помилково зазначено про смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 65 років,  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судова колегія звертає увагу на те, що актовий запис № 13831 складено 29 вересня 2017 року, а не 29 вересня 2016 року, як помилково вказано в оскаржуваному рішенні суду, та зазначене є підставою для виправлення описки у судовому рішенні, а не для його скасування чи зміни.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3  щодо відсутності підстав для встановлення факту, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією і тією ж особою, судова колегія відхиляє, оскільки тотожність особи судом першої інстанції не встановлювалась.

Посилання ОСОБА_3 на необхідність звернення позивача до органів реєстрації актів цивільного стану, встановлення факту смерті ОСОБА_5 , 1931 року народження, та вихід суду за межі заявлених вимог, судова колегія відхиляє, зважаючи на те, що смерть ОСОБА_5 підтверджується актовим записом, у якому лише допущено помилку.

Щодо вимог позивача про визнання недійсними довіреностей, договору купівлі-продажу та визнання квартири відумерлою спадщиною і передачі її територіальній громаді судова колегія виходить з наступного.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом статей  16, 203, 215 ЦК України  для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі смерті довірителя або повіреного (пункт 3 частини першої статті 1008 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до  статті 338 ЦПК України  суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Як встановлено судом, довіреності від імені ОСОБА_5 від 29 серпня 2017 року та в порядку передоручення від 19 грудня 2017 року, а також договір купівлі-продажу належної їй квартири від 22 грудня 2017 року укладені після її смерті, що трапилась 15 серпня 2017 року, та після припинення її правоздатності.

Отже, зазначені правочини вчинені з порушенням вимог частини третьої статті 203 ЦК України, а тому, в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України, обгрунтовано визнані судом першої інстанції недійсними.
При цьому, правочинами порушуються інтереси Харківської міської ради, яка відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Як вбачається з інформації зі Спадкового реєстру після смерті  ОСОБА_5 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину нікому не видавалось.

Оскільки відсутні відомості щодо заведеної спадкової справи після смерті власниці спірної квартири ОСОБА_5 , а також не встановлено будь-яких осіб, які б мали право або заявляли свої права як спадкоємці на спадкове майно після її смерті, з 2017 року та на час розгляду даної справи, суд першої інстанції правомірно встановив, що наявні правові та фактичні підстави для визнання спадщини ОСОБА_5 відумерлою та передання спадкового майна - спірної квартири у власність територіальної громади м. Харкова.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 344/2548/17, провадження № 61-46995св18.

Доводи зустрічного позову ОСОБА_3  щодо того, що вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , її право власності зареєстровано належним чином, вона не знала та не могла знати про смерть продавця та кримінальне провадження та жодних порушень з її боку не було, тому немає законних підстав для позбавлення її цього майна, є неспроможними, оскільки перехід права власності до ОСОБА_3 відбувся з порушенням вимог закону, спірна квартира є відумерлою спадщиною, а прокурор має право вимагати передачі цієї квартири територіальній громаді міста.

Визнання ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири не є ефективним способом захисту її прав та не призведе до їх поновлення. Разом з тим, зазначене не позбавляє ОСОБА_3 можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог щодо повернення їй сплачених грошових коштів з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України.

Посилання ОСОБА_3 у зустрічному позові на те, що відсутні підстави для визнання довіреностей від 29 серпня 2017 року та 19 грудня 2017 року недійсними, оскільки чинним цивільним законодавством передбачено визнання недійсними угод, а визнання недійсними довіреностей не передбачено, є необґрунтованими, оскільки довіреність також є правочином і може бути визнана недійсною.
Твердження ОСОБА_3 щодо того, що надані позивачем докази не є належними, оскільки не досліджені у кримінальному провадженні, судова колегія відхиляє, оскільки дослідження доказів у межах кримінального провадження не має відношення до оцінки наданих доказів у межах даної цивільної справи. Відсутність вироку у кримінальному провадженні також не є підставою для відмови у позові, оскільки для вирішення цієї справи не потрібно встановлювати наявність вини осіб, відносно яких відкрито кримінальне провадження.

Посилання ОСОБА_3 щодо того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, є безпідставними, оскільки заявлені прокурором позовні вимоги є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує його відновлення, а отже відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що визнанням спірного майна відумерлою спадщиною на неї покладається надмірний тягар, судова колегія вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 1 Першого протоколу  Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Ураховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири надає змогу територіальній громаді міста Харкова реалізувати свій законний інтерес, а саме визнати спірну квартиру відумерлою спадщиною та набути її у власність, а в подальшому на виконання своїх повноважень та завдань передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідачки ОСОБА_3 як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення з вимогою про стягнення коштів.

Отже, втручання у право власності відповідачки не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 199/4343/17, провадження № 61-36669св18.

Безпідставними також є доводи зустрічного позову ОСОБА_3 щодо того, що прокурор не наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Прокурор, заявивши позов, обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Харківською міською радою на відновлення прав територіальної громади міста Харкова щодо визнання спадщини відумерлою (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, прокурор посилався на те, що Харківською міською радою після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади міста Харкова, відповідні позови до відповідачів до судів не пред`являлись.
Наведене є належною підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17, провадження № 61-37967св18; від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц, провадження № 61-20219св19; від 02 вересня 2020 року у справі № 755/12071/18, провадження № 61-22588св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 641/1386/18, провадження № 61-19317св19.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 травня 2021 року про відкриття апеляційного провадження відстрочено ОСОБА_3 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі в розмірі 36 578,58 грн. Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, з неї підлягає стягненню в дохід держави 36 578,58 грн судового збору за її подання.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року - залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 36 578,58 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.