ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

25 листопада 2021 року
м. Харків

справа № 643/14805/20
провадження № 22-ц/818/3788/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів        Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року в складі судді Поліщук Т.В.,
у с т а н о в и в :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна.
Позов мотивовано тим, що у серпні 2019 року він домовився з ОСОБА_2 про купівлю належного відповідачу автомобіля Hyundai Accent, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , за 9500,00 доларів США з розстрочкою платежів. Після сплати авансового платежу 10 серпня 2019 року відповідач передав йому автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт.
25 січня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до нього з вимогою про повернення автомобілю у зв`язку з продажем транспортного засобу іншому покупцю.
Усього він сплатив відповідачу 111506,55 грн, які підлягають поверненню як безпідставно набуті.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути безпідставно набуті кошти в розмірі 111506,55 грн, а також три відсотки річних у розмірі 2016,00 грн., 11202,54 грн пені, 1335,67 грн інфляційних втрат.
11 січня 2021 року ОСОБА_4 подав відзив, в якому просив позовні вимоги залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що 07 серпня 2019 року між ним та позивачем укладено договір позики, за яким він надав ОСОБА_1 в борг 5000 доларів США до 07 лютого 2020 року. За умовами договору позивач отримав у тимчасове користування автомобіль HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , на умовах щомісячної (один раз на місяць) сплати готівкою амортизаційних відрахувань (компенсаційні та здешевлення автомобіля при користуванні ним), розмір яких узгоджується сторонами. Після сплати позивачем коштів у повному обсязі він повернув йому оригінал договору позики. Інші договірні відносини між ними відсутні. Договір оренди автомобіля з подальшим продажом між ними не укладався, кошти на банківський рахунок позивачем сплачувались за договором позики. ОСОБА_1 дійсно звертався до нього з пропозицією придбати автомобіль, проте вони не досягли згоди щодо умов договору.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між сторонами було укладено договір позики, підстави для стягнення коштів як безпідставно набутих відсутні.
26 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про існування між сторонами договірних відносин з приводу виконання умов договору позики не відповідають дійсності, оскільки він не укладав договір позики з відповідачем. Копія договору позики, надана позивачем до суду першої інстанції, не є належним доказом по справі, оскільки оригінал зазначеного договору відсутній.
10 липня 2021 року ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України та частини першої статті 369 ЦПК України.
Матеріали справи свідчать, що 07 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв готівкою позику у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 126583 грн строком до 18 год. 00 хв. 07 лютого 2020 року. 
Згідно з пунктом 2 договору повернення позики повинно відбуватися систематичними щотижневими платежами частинами – не менше 3-х платежів на тиждень у розмірі не меншому 1000,00 грн кожний платіж. Проценти за користування позикою у вищезазначений строк не нараховуються. Повернення позики позикодавцю відбувається готівкою або на банківську картку, реквізити якої позикодавець зобов`язаний надати позичальнику. В разі повернення будь-якої частини позики готівкою позикодавець робить власноручний запис, що вважається розпискою. Якщо у вищезазначений строк позика повернута повністю, оригінал договору повертається позичальнику. В такому разі позичальник вважається таким, що повністю виконав свої грошові зобов`язання за цим договором. Знаходження оригіналу цього договору у позичальника свідчить про повне виконання позичальником грошового зобов`язання (п. 2).
Пунктом 17 договору визначено, що для сприяння позичальнику у поверненні позики позикодавець передає позичальнику у тимчасове користування до 18 год. 07.02.2020 автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску державний номер НОМЕР_1 , на умовах щомісячної (один раз на місяць) сплати ним готівкою амортизаційних відрахувань, розмір яких узгоджується сторонами окремо у письмовій формі. При цьому переобладнання позичальником автомобіля, зокрема встановлення газового обладнання та/або зимових шин, які залишаються у власності позикодавця, має бути письмово узгоджене з позикодавцем. При письмовій узгодженості сторонами вартість такого переобладнання зараховується в рахунок погашення позики. Окрім амортизаційних виплат, які сплачуються позикодавцю готівкою один раз на місяць, позичальник за весь передбачений договором строк користування автомобілем зобов`язаний в день укладення договору сплатити позикодавцю готівкою або переводом на банківську картку 5500 грн. 
Відповідно до пункту 18 договір укладено в одному примірнику, який є оригіналом і зберігається у позикодавця до повного виконання позичальником грошового зобов`язання. Ксерокопія договору надається позичальнику, однак вона не має юридичної сили. 
Умови договору було сторонами виконано, про що свідчить запис, виконаний ОСОБА_2 від 07 лютого 2020 року про те, що з урахуванням всіх банківських переводів на картку вся сума позики погашена, автомобіль повернуто. Претензій до позичальника немає.
З 10 серпня 2019 року по 25 січня 2020 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_2 на картковий рахунок НОМЕР_2 грошові кошти у загальному розмірі 86006, 49 грн, призначення платежу «ТСО, пополнение карти/счета».
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
У частинах першій – третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що між сторонами укладено договір позики, на виконання якого позивачем сплачувались кошти шляхом поповнення карткового рахунку відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення коштів з відповідача як безпідставно набутих.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Доводи ОСОБА_1 щодо неукладення ним договором позики з відповідачем та підроблення відповідачем вказаного договору суд не приймає до уваги, оскільки належних та допустимих доказів вказаним обставинам ОСОБА_1 не надано. Доказів щодо вчинення відповідачем неправомірних дій матеріали справи також не містять. Договір позики в встановленому законом порядку не оскаржено. Зі змісту договору позики вбачається, що після його належного виконання оригінал передано позичальнику, а тому судова колегія враховує поважність причин неподання відповідачем оригіналу вказаного документу. Обсяги та періодичність сплати коштів позивачем на рахунок відповідача також узгоджується з умовами договору позики.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.
Головуючий                                                         А.В. Котелевець
Судді                                                                 О.М. Хорошевський
                                                                          В.Б. Яцина