УХВАЛА

08 грудня 2021 року
м. Київ

Справа № 159/2106/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Могила С.К., Уркевича В.Ю.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" і ОСОБА_1 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 (колегія суддів у складі: Гудак А.В. - головуючий, Мельник О.В., Петухов М.Г.) та рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 (суддя Вороняк А.С.)
за позовом ОСОБА_1 
до 1). Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ"
2). Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"
про визнання договору недійсним та припинення державної реєстрації права власності
за участю: позивача: Данилік Ф.Я.
відповідача-1: Сорока В.Г. (адвокат),
ВСТАНОВИВ:
1.          Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1           ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (далі - відповідач - 2) згідно з яким, уточнивши свої вимоги, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений 31.07.2018 між відповідачем-1 та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки, правонаступником якої є відповідач - 2 (далі - договір) та припинити державну реєстрацію права власності відповідача-1, яка оформлена записами за № № 27285753, 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 92898207221 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 90651707221, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.
1.2          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір та здійснена державна реєстрація права власності на нерухоме майно вчинені всупереч вимогам законодавства, чим порушені права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.
2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1          Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021, позов задоволено.
2.2.          Рішення суду мотивовано тим, що спірний договір був укладений на шкоду позивачу, оскільки порушує його майнові права, як кредитора, направлений на не проведення з ним повного розрахунку вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі.
2.3.          Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021, вказане рішення суду скасовано в частині задоволення позову про припинення державної реєстрації права власності відповідача-1 на нерухоме майно, та в цій частині прийнято нове, яким в позові відмовлено, а в частині визнання недійсним договору позов задоволено.
2.4.          Апеляційний суд виходив з того, що спірний договір не відповідає критеріям розумності та добросовісності, є фраудаторним, порушує майнові права позивача, що є підставою для визнання його недійсним. Відмовляючи у задоволенні позову в частині припинення державної реєстрації права власності відповідача-1 на нерухоме майно, апеляційний суд послався на те, що позивач обрав не ефективний спосіб захисту порушеного права.
3.          Короткий зміст касаційних скарг та позиція інших учасників справи
3.1          У касаційній скарзі відповідач-1 просить скасувати вище вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
3.2          На обґрунтування касаційної скарги відповідач - 1 посилався на те, що судові рішення в оскаржуваній частині прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Відповідач - 1 вказує, що суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16.
3.3          У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказану постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.
3.4          На обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що постанова суду в оскаржуваній частині прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права. Позивач зазначає, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, від 16.06.2021 у справі № 747/306/19, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18.
3.5          Позивач у відзиві на касаційну скаргу відповідача - 1, посилаючись на правильне застосування судами норм чинного законодавства в оскаржуваній частині, зазначив про безпідставність доводів та вимог викладених у касаційній скарзі, у зв`язку з чим просив закрити касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача - 1.
3.6          08.12.2021 позивачем безпосередньо до суду касаційної інстанції подано письмові пояснення, які не можуть бути прийняті до розгляду з огляду на таке.
3.7          У даній справі ухвалою Верховного Суду від 18.10.2021 учасникам справи було встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 02.11.2021. Проте позивачем письмові пояснення подано 08.12.2021, тобто поза межами зазначеного строку.
3.8          Згідно частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
3.9          Відповідно до положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
3.10          Отже, поза межами вказаного строку право на подачу доповнень до касаційної скарги та відзиву на іншу касаційну скаргу відсутнє.
3.11          На підставі викладеного, письмові пояснення позивача залишені судом без розгляду, оскільки вони були подані після закінчення строку як на подачу доповнень до касаційної скарги, так і відзиву на іншу касаційну скаргу.
4.          Мотивувальна частина
4.1           Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.2          При цьому під висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду слід розуміти такий, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
4.3          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.4          У даній справі, судові рішення які переглядаються у касаційному порядку, суди попередніх інстанцій розглянули спір про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна та припинення державної реєстрації права власності, а позов обґрунтовано тим, що сторони за спірним правочином діяли недобросовісно, оскільки були обізнані про наявність майнового спору між позивачем та продавцем майна, так як директором обох юридичних фірм сторін спірного договору є одна і та сама особа ОСОБА_2 .
4.5          Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі №903/771/18, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі у розмірі 423813 грн., 18647,77 грн. - інфляційних витрат та 3% річних в сумі 7837,14 грн. за період з 04.04.2018 по 15.11.2018, вартість проведеної експертної оцінки - 1500 грн., вартість послуг на правову допомогу - 5000 грн. та 6754,45 грн. сплаченого судового збору.
Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 у справі № 903/771/18, рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", 3% річних, інфляційних втрат та судового збору змінено, викладено рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн., 15138,69 грн. - інфляційних втрат, 7538,78 грн. - 3% річних та 6427,9 грн. судового збору". У решті рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 20.01.2020 касаційна скарга на вказані судові рішення повернута Товариству з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово - торгова база".
4.6          При цьому апеляційним судом встановлено, що будучи обізнаним про не проведення розрахунку з позивачем, незважаючи на вимоги законодавства та розгляду Господарським судом Волинської області справи № 903/771/18, відповідач - 1 та Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки, правонаступником якої є відповідач - 2, укладають 31.07.2018 договір, за умовами якого продавець відчужує належне йому майно, але при цьому не проводить повного розрахунку з позивачем. Відчуження майна за договором відбулось по залишковій вартості майна, без отримання мінімального прибутку, що суперечить меті створення товариства, яка визначена у його статуті.
4.7          Також судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач - 1 не обґрунтував доцільності відчуження майна за договором, незважаючи на наявність кредиторів, зокрема, позивача, якому не виплачена вартість частини майна у статутному капіталі відповідача - 2 у розмірі 405 849,00 грн.
4.8          За цих обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним, оскільки він є фраудаторним, укладений на шкоду позивача, так як порушує його майнові права, як кредитора, направлений на уникнення повного розрахунку вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі. Відмовляючи у частині позовної вимоги про припинення державної реєстрації права власності, апеляційний суд послався на те, що позивач обрав не ефективний спосіб захисту порушеного права, що виключає правові підстави для задоволення цієї вимоги.
4.9          У касаційній скарзі відповідач - 1 як підставу для касаційного оскарження зазначає, що суди у своїх рішеннях в оскаржуваній ним частині застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що посилання відповідача -1 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16 є помилковим, оскільки постанова із таким номером відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень та в інформаційних базах Верховного Суду.
4.10          Позивач у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, не врахував правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, від 16.06.2021 у справі № 747/306/19, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18.
4.11          У справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову, згідно з якими визнано недійсними договір дарування земельної ділянки та договір дарування будинку, з тих підстав, що вони є фіктивними, оскільки особа, відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно на користь своїх дітей, знала про вирок суду, що набрав законної сили, яким стягнуто з неї на користь позивача суму боргу, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання вироку суду.
4.12          У справі № 693/624/19 Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та прийняв нове, яким визнав недійсними договори купівлі-продажу транспортних засобів, з тих підстав, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору, так як відповідачі не вчиняли жодних дій та не бажали добровільно відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку з чим був поданий позов до Бродівського районного суду Львівської області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
4.13          У справі № 747/306/19 Верховний Суд скасував рішення судів та прийняв нове, яким визнав недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та скасував запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок, з тих підстав, що особа, яка відчужила майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
4.14          У справі № 755/17944/18 Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції та скерував справу на новий розгляд до цього ж суду, оскільки апеляційний суд не врахував, що договір, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір; не перевірив доводів позивача про те, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу.
4.15          Відтак, вище наведені постанови Верховного Суду ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі (визнання недійсним договору), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначені справи і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.
4.16          Отже, після відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, та на які посилалися заявники у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.17          За вказаних обставин касаційне провадження за касаційними скаргами заявників підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
4.18          Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
4.19          Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
4.20          У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
4.21          До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
4.22          Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
4.23          Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
4.24          Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників судового процесу.
4.25          У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
4.26          Таким чином, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України.
4.27          У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційних скарг покладаються на скаржників та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" і ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 159/2106/19, закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський

Судді                                                                                          С.К. Могил

                                                                                          В.Ю. Уркевич