Постанова
Іменем України
 
22 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/6483/20
провадження № 61-4624св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Правек-Банк», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Правек-Банк» (далі - АТ «Правек-Банк»), третя особа - 
ОСОБА_2 , про розірвання кредитного договору. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року визнано недійсними пункти 7.1.7, 9.3 кредитного договору № 796-025/04Р 
від 02 вересня 2004 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого 
є АТ «Правек-Банк», та ОСОБА_1 .
 
Позивач вважає, що положеннями пунктів 7.1.7., 9.3. кредитного договору порушено права та законні інтереси позивача, оскільки за своїм змістом вони 
не відповідають законодавству України, а також засадам добросовісності 
та розумності та є несправедливими. Відтак наявні підстави для захисту прав споживача шляхом розірвання договору.
 
На підставі викладеного просив розірвати кредитний договір № 796-025/04Р 
від 02 вересня 2004 року, що укладений між ОСОБА_1 та АТ «Правекс-Банк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних 
та допустимих доказів наявності істотного порушення умов договору 
та наявності шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, чим 
не виконано вимоги статті 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції змінено, та викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для розірвання спірного правочину, разом з тим застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів».
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення справи, не надали належної оцінки тому, що рішенням суду було визнано недійсними положення пунктів 7.1.7, 9.3 кредитного договору, що є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки банком надано позичальнику фінансових послуг неналежної якості. 
 
Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в посилається 
на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 03 липня 2019 року 
у справі № 760/30526/18, постановах Верховного Суду України від 20 травня 
2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14), від 18 травня 2016 року у справі 
№ 922/51/15 (3-194гс16).
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/6483/20, витребувано її з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
02 вересня 2004 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 796-025/04Р. Сума кредиту 29 900,00 дол. США, цільове призначення - на споживчі цілі. Строк: з 02 вересня 2004 року до 02 вересня 2014 року. Відсоткова ставка: 14 % річних.
 
Сторонами підписано графік погашення заборгованості за кредитом.
 
До кредитного договору укладались ряд договір про внесення змін 
та доповнень.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року визнано недійсними пункт 7.1.7, відповідно до якого банк має право без згоди позичальника в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного договору та пункт 9.3 відповідно до якого позичальник сплачує штраф у розмірі 100 % від суми визначеної в пункті 1.1 договору, у випадку невиконання позичальником пунктів 3.1, 6.1.4.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Стаття 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, 
що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог 
та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї 
із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Суд констатував, що сторони спору у кредитному договорі передбачили, 
що позикодавець має право достроково розірвати договір, письмово повідомивши про це позичальника за 10 календарних днів, у разі невиконання позичальником вимог певних пунктів договору, у тому числі неповідомлення або невчасне повідомлення боржником кредитора про зміну місця своєї реєстрації. Таким чином, формально відбулася подія (прострочення повідомлення 
у місячний термін про зміну місця реєстрації), з настанням якої укладений договір та закон пов`язує можливість його дострокового розірвання.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо 
це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також 
чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
 
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно 
до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно 
за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, 
що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору 
(2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.
 
Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.
 
Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право 
на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.
 
Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, 
то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.
 
Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.
 
При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 
2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності 
за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 
9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 
12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 
13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 
17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.
 
Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим 
і відповідати тяжкості правопорушення. Оскільки кредитний договір укладався сторонами 01 грудня 2004 року з терміном повернення 30 років з дати його укладення, то неістотність порушення відповідачем умов договору, тривалий проміжок часу, що передував зверненню позивача до суду з указаним позовом, зацікавленість боржника у збереженні договору та інші критерії свідчать про те, що немає правових підстав для розірвання договору у судовому порядку.
 
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
 
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
 
Такий же підхід застосовував у свої практиці Верховний Суд у постанові 
від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20) та Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013 року у справі 
№ 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 зробив такі правові висновки: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, 
а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який 
не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; 
а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності змогла отримати.
 
Відповідно до частини четвертої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків, позивач просить розірвати кредитний договір.
 
Стаття 18 Закону України в «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
 
Отже, така умова, як визнання судом недійсними пунктів 7.1.7., 9.3. кредитного договору відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для розірвання кредитного договору відповідно до частини четвертої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Не встановивши будь-яких порушень умов договору та вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з боку АТ «Правекс-Банк», суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про розірвання кредитного договору. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 760/30526/18, постановах Верховного Суду України 
від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14), від 18 травня 2016 року 
у справі № 922/51/15 (3-194гс16) на увагу не заслуговують, оскільки ухвалене 
у цій справі рішення апеляційного суду не суперечить цим висновкам.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку 
з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська