ф
УХВАЛА
25 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа №9901/691/18
адміністративне провадження № П/9901/691/18  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Стеценка С.Г.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Стародуба О.П.,  Єзерова А.А.,  Тацій Л.В., 
за участю:
секретаря судового засідання: Самари В. С.
представника позивача: Клян А. Ф.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:
І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
1. 18 липня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом , в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 27  квітня 2018 року № 596/ко-18, яким вирішено внести подання до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) з рекомендацією про її звільнення з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва.
ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА
2. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та ухваленим з порушенням законодавства та актів ВККС.
Крім того, на думку ОСОБА_1 , оскаржуване рішення порушує закріплене ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 43 Конституції України право позивача на працю та на захист від незаконного звільнення, оскільки є прямою підставою для звільнення позивача з посади відповідно до норм законодавства України.
Більш того, в оскаржуваному рішенні відповідачем не дотримано балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача та цілей, на досягнення яких спрямоване рішення.
Також, на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що  при ухваленні оскаржуваного рішення відповідач порушив норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з огляду на те, що ВККС не врахувала право позивача на участь у процесі прийняття рішення.
Так, вказане рішення було ухвалене без участі позивача. ОСОБА_1 не було повідомлено про дату, час і місце проведення засідання Комісії ні шляхом розміщення інформації про це на офіційному веб-сайті Комісії, ані шляхом направлення повідомлення засобами поштового зв`язку, електронної пошти або телефону.
На офіційному веб-сайті ВККС не було розмішено порядок денний засідання 27 квітня 2018 року про розгляд питання щодо внесення до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.
Крім того, позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав проводити розгляд питання про внесення до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення позивача в закритому засіданні, так само як і не мав підстав не повідомляти позивача про дату, час і місце проведення засідання Комісії.
Поряд з цим, ОСОБА_1 звернула увагу, що рішення ВККС про внесення до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення з посади судді не є рішенням ВККС про надання рекомендації в розумінні ч. 8 ст. 101 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а отже, може бути оскаржено окремо.
3. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилається на те, що подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у формі рішення Комісії направлене до Вищої ради правосуддя в порядку, визначеному Законом і Регламентом.
Відповідач звернув увагу на те, що рішення Комісії щодо внесення подання з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді не є остаточним у кар`єрі судді і за своєю правовою природою має рекомендаційний та проміжний характер, оскільки ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до повноважень Вищої ради правосуддя.
Поряд з цим, відповідач зазначив, що порядок денний засідання Комісії у складі колегії на 27 квітня 2018 року для розгляду питання про внесення подання до Вищої ради правосуддя щодо звільнення з посади судді не було розміщено на офіційному веб-сайті Комісії, оскільки засідання було організаційним та таким, на якому розглядалися попередньо ухвалені Комісією рішення, що узгоджується з вимогами ч.   11 ст. 98 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо відсутності обов`язку Комісії повідомляти особу про засідання з організаційних питань.
Водночас рішення Комісії про невідповідність судді займаній посаді є безумовною підставою для прийняття Комісією рішення про внесення подання до Вищої ради правосуддя з рекомендацією про звільнення судді з посади, а тому присутність позивача па засіданні Комісії не може вплинути на результат розгляду питання порядку денного засідання Комісії щодо внесення до Вищої ради правосуддя відповідного подання.
Отже, розгляд питання щодо внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва відповідає вимогам Закону та визначеним, відповідно до нього, регламентним процедурам, що дає підстави для висновку про відсутність порушення прав та інтересів позивача.
За таких обставин, на думку відповідача, Комісія, у відповідності до частини другої статті 19 Конституції України, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
4. 22 серпня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив.
ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
5. Позовна заява ОСОБА_1 надійшла до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду 19 липня 2018 року і протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 липня 2018 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Гриців М. І., судді: Анцупова Т. О., Гімон М. М., Мороз Л. Л., Бучик А. Ю.
6. Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи.
7. 09 серпня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому ВККС просить у задоволенні позову відмовити.
8. 17 вересня 2018 року ОСОБА_1 до Верховного Суду подано клопотання про зупинення провадження у справі.
9. В судовому засіданні 05 листопада 2018 року представник позивача підтримав заявлене клопотання про зупинення провадження у справі. В обґрунтування заявленого клопотання зазначив, що у провадженні Верховного Суду знаходиться справа № 9901/573/18 за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача, визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 18 квітня 2018 року.
10. Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 9901/573/18.
11. У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гриціва М. І., на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року № 449/0/78-19, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 травня 2019 року, визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі головуючого судді Стеценка С.Г., суддів: Стародуба О. П., ОСОБА_2., Єзерова А. А., Тацій Л. В.
12. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року №   1507/0/78-21 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями, у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 09 квітня 2020 року № 923/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку», що унеможливлює її участь у розгляді даної справи.
13. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 серпня 2021 року визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Стеценко С. Г. - головуючий суддя, судді: Бевзенко В. М., Стародуб О. П., Єзеров А. А., Тацій Л. В.
14. Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року поновлено провадження у справі.
IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
15. 12 березня 2012 року Указом Президента України № 193/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва строком на п`ять років. 
16. Рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року за № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 .
17. 18 квітня 2018 року рішенням відповідача за № 425/ко-18 визначено, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 601,9 бала; визнано позивача такою, що не відповідає займаній посаді; рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 . 
18. Рішенням від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18 (надалі - Рішення) ВККС вирішено наступне:
«Внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва».
19. Позивачем оскаржено до суду рішення Комісії від 18 квітня 2018 року № 425/ко-18.
Так, ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року у справі № 9901/573/18 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: Національна школа суддів України про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18 квітня 2018    року № 425/ко-18, відшкодування моральної шкоди - провадження у справі закрито.
20. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2021 року ухвалу Верховного Суду від 26 квітня 2021 року залишено без змін.
21. Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2019 року за № 3516/0/15-19 відмовлено у задоволенні подання ВККС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
22. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. За приписами підп. 4 п. 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
24. Пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02   червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) установлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії ВККС.
25. На підставі пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
26. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.
27. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), series A, № 93).
28. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
29. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
30. Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
31. За приписами Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №   18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
32. За частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
33. Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
34. Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним і скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
35. Так, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання протиправним і скасування рішення Комісії від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18 про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді.
36. Разом із цим згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
37. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади може бути оскаржено тільки разом із рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією.
38. Отже, рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади саме по собі не має наслідком звільнення судді. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
39. Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. Під час розгляду рекомендації ВККС про звільнення судді з посади ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність висновків Комісії, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
40. ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення судді з посади втрачає юридичне значення, вичерпавши свою дію.
41. З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що рішення ВККС від 27 квітня 2018   року № 596/ко-18 про внесення подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки не є обов`язковим для ВРП при розгляді вказаного питання та при встановленні відповідних обставин щодо наявності чи відсутності підстав для її звільнення з посади судді і прийнятті в установленому порядку відповідно до наданих повноважень рішення.
42. Відповідно до ч. 4 ст. 22 КАС України Верховному Суду, як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 цього Кодексу.
43. Тобто оскаржуване рішення ВККС від 27 квітня 2018 року, яке містить пропозицію щодо вчинення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене в судовому порядку, але лише за умови, визначеної частиною восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII, - після ухвалення ВРП рішення за відповідною рекомендацією.
44. Аналогічна правова позиція викладена у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №  9901/827/18 (провадження № 11-1314заі18), від 26 лютого 2020 року у справі №  9901/637/18 (провадження № 11-1344заі18), від 29 квітня 2020 року у справі №  9901/831/18 (провадження № 11-1213заі19) та від 09 грудня 2020 року у справі №  9901/693/18.
45. Слід звернути увагу, що під час розгляду справи Судом встановлено, що рішенням ВРП від 17 грудня 2019 року за № 3516/0/15-19 відмовлено у задоволенні подання ВККС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
46. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення ВККС від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18, яким вирішено внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, окремо не підлягає судовому контролю, а може бути оскаржене тільки із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
47. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у широкому розумінні у світлі частини третьої статті 124 Конституції України, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
48. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що провадження у цій справі необхідно закрити.
49. За правилами статті 139 Кодексу адміністративного суду України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 22, 241-243, 248, 250, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
УХВАЛИВ:
Провадження у справі № 9901/691/18 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.                              
Повний текст ухвали буде виготовлено впродовж п`яти днів із дня проголошення вступної та резолютивної частин ухвали.
Повний текст ухвали складено 26 жовтня 2021 року.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко
В.М. Бевзенко 
 О.П. Стародуб 
 А.А. Єзеров 
 Л.В. Тацій ,
Судді Верховного Суду