П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1966/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача 	Кравця О.О.	
судді –	Зуєвої Л.Є.	
судді – 	Коваля М.П. 	
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року по справі № 540/1966/21   , прийнятого у порядку письмового провадження у складі судді Бездрабка О.І.за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ :
05.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області,  в якому просив  визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16.04.2021 р. № 965080137066 в частині обмеження пенсійних виплат позивача 60 % від загальної суми складових місячного заробітку та обмеження пенсії граничним розміром 10 прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність; зобов`язати відповідача здійснити з 01.04.2021 р. перерахунок та виплату пенсії позивачу за вислугу років без обмеження її граничного (максимального) розміру з розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати, яка визначена у довідці Херсонської обласної прокуратури від 02.04.2021 р. № 21-118вих-21 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.            
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ  УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального права та просив його скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що набуте ним  02.03.2001 конституційне право на пенсійне забезпечення в розмірі 90% від суми заробітної плати та на перерахунок пенсії без її обмеження при кожному підвищені заробітної плати працівникам органів прокуратури, не може бути змінено ні за змістом ні в об`ємі за новим Законом. Це право гарантоване Конституцією України і не може бути скасоване. Обмеження цих прав можливе у випадках передбачених Конституцією України, а не за Законом, тільки в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Отже, апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що територіальний пенсійний орган у даному конкретному випадку має користуватися нормами законодавства, чинними на час переведення з одного виду пенсії на інший, оскільки він не вказав якими саме конкретно нормами законодавства мав користуватися відповідач де було б зазначено, що при переведенні з одного виду пенсії на інший необхідно призначати нову пенсію.
Крім того, апелянт посилається на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.02.2019, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019, по зразковій справі № 240/5401/18 вказав, що відсотки, які були при призначенні пенсії, повинні зберігатись і в подальшому при проведенні перерахунку.
Крім того, на незмінність відсоткового розміру раніше призначених пенсій Верховний Суд України вказував у справах № 21-348а/13, № 21-420а/13 (рішення від 10.12.2013), № 127/11720/14-а (рішення від 06.10.2015), зазначивши, що при перерахунку пенсій повинен застосовуватися той відсоток, який діяв на момент призначення.
Також, у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 308/11498/16-а, висловлена правова позиція згідно з якою при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому зміни у законодавстві щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної ненсії.
Згодом таке правозастосування було підтримано й у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 310/6638/16-а (2-а/310/652/16).
Таким чином, пенсія позивачу має бути перерахована та виплачуватися саме у розмірі 90%, як було встановлено при призначенні такої пенсії.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14.09.2020 року у зразковій справі № 560/2120/20.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 360/1428/17 від 12 листопада 2019 року сформулював правову позицію, згідно якої особам, яким пенсію призначено до 01.01.2016 обмеження щодо її максимального розміру не поширюється.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03.10.2018 у справі № 127/4267/17, від 12.11.2019 у справі 360/1427/17, що повинна враховуватись судом в силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначені правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду суд першої інстанції не врахував.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2021 року справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

IV.ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом    1-ої інстанції було встановлено, що  позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області та йому з 02.03.2001 р. призначено пенсію за вислугу років відповідно до   Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. № 1789-XII.
Пенсію за вислугу років призначено у розмірі 75 % від заробітної плати.
Відповідно до розпорядження Новокаховського УСЗН від 08.07.2002 р. № 137066 загальній відсоток пенсії від заробітної плати збільшено до 90.
19.05.2020 р. відповідачем на підставі заяви ОСОБА_1 прийнято рішення № 965080137066 про переведення з 18.05.2020 р. позивача з пенсії за вислугу років за   Законом України "Про прокуратуру"   на пенсію за віком відповідно до   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
З 01.04.2021 р. за заявою позивача ГУ ПФУ в Херсонській області переведено ОСОБА_1 з одного виду пенсії (за віком відповідно до   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") на інший (за вислугу років відповідно до   Закону України "Про прокуратуру").
16.04.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок пенсії у зв`язку із збільшенням заробітної плати, згідно довідки від 02.04.2021 р. № 21-118. До заяви позивачем долучено довідку від 02.04.2021 р. № 21-118вих-21.
Відповідно до рішення від 16.04.2021 р. № 965080137066 відповідачем здійснено перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 01.04.2021 р. на підставі довідки Херсонської обласної прокуратури від 02.04.2021 р. № 21-118вих-21. Під час проведення перерахунку відповідачем застосовано загальний відсоток розрахунку пенсії від заробітку - 60, обмежено пенсію граничним розміром 10 прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність.
Вважаючи протиправним рішення відповідача в частині зменшення відсоткового значення пенсії та обмеження її граничним розміром, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ 

Конституція України:

Ст.8, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Ч.1 ст. 9 чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
Частина 2 статті 19, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із      статтею 22 Конституції України      закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до     статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.2, 3 ст.22, ч.1 ст.64 Конституції України      конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з      ст.58 Конституції України      закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закон України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 року №1789-ХІІ

Пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих визначалося      статтею 50-1 Закону України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 року №1789-ХІІ      (далі - Закон №1789-ХІІ).
Відповідно до      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      (в редакції, яка діяла до липня 2011 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються органами Пенсійного фонду України. Обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Перерахунок пенсій проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Частиною 12    статті 50-1 Закону №1789-ХІІ     визначено, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.
Згідно з ч.17    ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Законом України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 року №3668-VІ      до      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      внесено нову норму, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Цим же      Законом      зменшено максимальний розмір при призначенні пенсії до 80 відсотків місячного заробітку.
Разом з тим, положення      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      щодо підстав та порядку перерахунку пенсій прокурорам змін у зв`язку з прийняттям      Закону №3668-VІ від 08.07.2011 року     не зазнали. Відбулась лише зміна порядкового номеру частин статті, що регламентували вказаний порядок та підстави.
Згідно з ч.13, 18      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      (в редакції      Закону №3668-VІ від 08.07.2011) обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.
Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсій. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий період може бути сплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Надалі, Законом України “Про внесення змін та визначення такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28.12.2014 року №76-VІІІ (далі - Закон №76-VІІІ) до      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      внесено зміни, зокрема, ч.18      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ      викладено у наступній редакції: “Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України”.
14.10.2014 року прийнято новий      Закон України “Про прокуратуру” №1697-VІІ      (далі - Закон №1697-VІІ), який набрав чинності з 15.07.2015 року.
Відповідно до ч.20    ст.86 Закону №1697-VІІ, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 3 розділу    ХІІ    Прикінцевих положень Закону №1697-VІІ      попередній      Закон України “Про прокуратуру”      із змінами частково втратив чинність, окрім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 Закону.
Законом України від 02.03.2015 року №213-VІІ      (далі - Закон №213-VІІ) знову внесено зміни до      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, а саме в ч.15      ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, згідно якої визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Також, п.5 Прикінцевих положень Закону      №213-VІІ      передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015      року закону      щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, “Про прокуратуру”.
Таким чином, з моменту призначення позивачу пенсії згідно із      Законом №1789-ХІІ      до      статті 50-1 Закону №1789-ХІІ      неодноразово вносились зміни.
Частиною 2 розділу      II      Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 року №3668-VІ      передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим      Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
У    рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 року №5-р/2018      зазначено, що положення частини 1    статті 22 Конституції України      необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності. Зміст права громадян на соціальний захист, гарантований      ст.46 Конституції України, узгоджується із її приписами, за якими, зокрема, людина її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч.1 ст.3); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48). На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. У разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб.
У грудні 2019 року Конституційний Суд України за результатами розгляду справи №3-209/2018 (2413/18, 2807/19) ухвалив рішення від 13.12.2019 №7-р(II)/2019 та вирішив таке: визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини двадцятої статті 86 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України; положення частини двадцятої статті 86 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. 
Конституційний Суд України встановив такий порядок виконання рішення №7-р(II)/2019:
частина двадцята статті 86 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;
частина двадцята статті 86 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції:
“ 20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки”.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058).
Положеннями ст.10 Закону № 1058 передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. 
Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Згідно ч.3 ст.45 Закону № 1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. 
25.11.2005 р. постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Порядок № 22-1).
Відповідно до абз.6 п.1.9 днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, припиненням перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отриманням пенсії за місцем фактичного проживання, продовженням виплати пенсії за довіреністю, виплатою частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплатою пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведенням виплати пенсії за новим місцем проживання, у зв`язку із працевлаштуванням (звільненням), початком (припиненням) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів). 
Особам, які одержують пенсію, призначену органами Пенсійного фонду за іншими законами, або допомогу, призначену органами соціального захисту населення, пенсія призначається з дати виникнення права на неї з урахуванням пункту 1.9 цього розділу (п.1.10 Порядку № 22-1).
Згідно ст.15 Закону  України, від 29.06.2004,  № 1906-IV "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами. 
Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014,  № 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі – Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно ст.13 Конвенції  , кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно статті 1 Першого протоколу  до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма  гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання “справедливого балансу” в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі “Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції “майном” визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні “законне сподівання” на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі “Стретч проти Сполученого Королівства” (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34.рішення ЄСПЛ по справі “Суханов та Ільченко проти України” (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.
“Законне сподівання” на отримання “активу” також може захищатися      статтею 1      Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має “законне сподівання”, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі “Копецький проти Словаччини” (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі “Копецький проти Словаччини” (Кореску v. Slovakia), п. 50; “Anheuser-BuschInc. проти Португалії” (Anheuser-BuschInc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).
      Першим і найголовнішим правилом      статті 1      Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі “Колишній Король Греції та інші проти Греції” (FormerKingofGreeceandOthers v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі “Кечко проти України” (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Досліджуючи практику Європейського суду з прав людини, Конституційний Суд України  у рішенні № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) від 28 серпня 2020 року узагальнив, що визначене      статтею 6      Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на суд було б ілюзорним, якби юридична система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (абзац одинадцятий      підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення КСУ  від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі „Осовська та інші проти України“ від 28 червня 2018 року (заява № 2075/13 та інші) зазначив, що юридична визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судових рішень (§ 26). Крім того, у пілотних рішеннях у справах      „Юрій Миколайович Іванов проти України“      від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) та „Бурмич та інші проти України“ від 12 жовтня 2017 року (заява № 46852/13 та інші) цей суд вказав на системне невиконання остаточних судових рішень в Україні.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами      Конвенції      з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі “Скордіно проти Італії”(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  рішення у справі “Щокін проти України” (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  п.52;57).
Згідно  п.  63,64 Рішення ЄСПЛ по справі “Юрій Миколайович Іванов проти України” (заява № 40450/04), рішення набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року, стаття 13 Конвенції ( 995_004  )  прямо виражає  обов`язок  держави,  передбачений  статтею  1  Конвенції, захищати права людини передусім у  межах  своєї  власної  правової системи.  Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої   за   Конвенцією  "небезпідставної  скарги",  та  надання відповідного відшкодування  (див.  справу  "Кудла  проти   Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI). 
Зміст   зобов`язань   Договірних  держав  за  статтею  13 Конвенції ( 995_004 ) залежить  від  характеру  поданої  заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить  від  визначеності  сприятливого  для  заявника результату.  Водночас  засіб  юридичного  захисту,  якого  вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи  його  повторенню  в  подальшому,  або   забезпечує   адекватне відшкодування за те чи інше порушення,  яке вже відбулося.  Навіть якщо якийсь окремий  засіб  юридичного  захисту  сам  по  собі  не задовольняє   вимоги   статті   13,   задоволення  її  вимог  може забезпечуватися   за   допомогою   сукупності  засобів  юридичного захисту,  передбачених  національним  законодавством (див. згадане вище  рішення  у  справі  Кудли,  пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман  проти  Росії"  (N  2)  (Wasserman  v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

(1) Оцінка доводів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність у відповідача правових підстав для здійснення позивачу перерахунку та виплату пенсії за вислугу років з розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати.
На час призначення ОСОБА_1 пенсії (березень 2001 року) особливості пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури визначалися   статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ   (до 15 липня 2015 року).
Апеляційний суд вважає, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому внесені   Законом № 76   зміни до статті 50-1   Закону № 1697-VII   щодо розміру пенсії у відсотках стосувалися порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.
При цьому, Верховний Суд неодноразово висловлював правові позиції щодо застосування норм матеріального права у спорах, пов`язаних з оскарженням дій пенсійного органу стосовно перерахунку пенсії, призначеної за нормами   Закону України від 05.11.1991 №1789-XII "Про прокуратуру", із застосуванням при здійсненні такого перерахунку відсоткового значення розміру пенсії, яке на час здійснення її перерахунку було зменшено внаслідок змін у законодавстві.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №308/11498/16-а, висловлена правова позиція згідно з якою при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому зміни у законодавстві щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.
Згодом таке правозастосування було підтримано й у постанові Верховного суду від 10.04.2019 року у справі №310/6638/16-а(2-а/310/652/16).
Судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що відповідач при прийнятті рішення про перерахунок пенсії повинен був керуватися нормами законодавства станом на 01.04.2021, тобто Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-УИ, яким передбачено призначення пенсії за вислугу років, обмеження пенсійних виплат 60% від загальної суми складових місячного заробітку.
Предметом спору у даній справі є саме перерахунок, а не призначення пенсії за вислугу років, що передбачено положеннями ч. 20 ст. 86 Закону № 1697-УИ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019.
Позивач із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років за Законом № 1697-УІІ до відповідача не звертався, документи, передбачені постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не подавав.
Також, відповідачем рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років за Законом № 1697-УІІ ніколи не приймалось, у матеріалах пенсійної справи воно також відсутнє.
Частиною 2 статті 10 Закону № 1058-ІУ передбачено, що особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором. Цим правом позивач скористався ще у 2001 році.
Чинним законодавством взагалі не передбачено призначення особі пенсії декілька разів. Після призначення пенсії відповідно до Порядку № 22-1 особа має право на: перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати пенсії, або припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку, отриманням пенсії за місцем фактичного проживання, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання тощо.
У даному конкретному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню лише ч. 20 ст. 86 Закону № 1697-УІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019, оскільки позивач не набув за цим законом права на призначення пенсії, а тільки на її перерахунок
За таких обставин, апеляційний суд погоджується із доводами апелянта у цій частині та вважає, що оскаржуване рішення пенсійного органу в частині зменшення позивачу відсоткового значення розміру пенсії за вислугу років з 90 відсотків до 60 відсотків від місячної заробітної плати є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, належним способом захисту порушеного права позивача у межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача здійснити з 01 квітня 2021 року перерахунок та виплату позивачу пенсії за вислугу років в розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати, з урахуванням фактично виплачених сум.
Водночас, Верховним Судом неодноразово здійснювався касаційний розгляд справ, де позивачами виступали особи, яким пенсії були призначені відповідно до   Закону України від 05.11.1991 №1789-XII "Про прокуратуру", а вимоги позовних заяв було звернуто до пенсійного органу стосовно неправомірності його дій та рішень щодо здійснення перерахунку такої пенсії із застосуванням обмеження її максимальним розміром, передбаченим   статтею 86 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру", в редакції зі змінами, внесеними   Законами України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №205/8204/16-а, від 03.04.2018 у справі №361/4922/17, від 02.05.2018 у справі №704/87/17, від 15.08.2018 у справі №161/9572/17, від 17.01.2019 у справі №161/713/17, від 15.05.2019 у справі №554/4191/17, від 21.11.2019 у справі №161/14321/16-а, від 21.05.2020 у справі №554/10510/16-а, від 28.10.2020 у справі №686/2428/16-а).
Розглядаючи вищевказані справи, Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої положення норм чинного законодавства, якими обмежувався максимальний розмір пенсії, не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню. Тобто, на момент проведення перерахунку пенсії позивачам, наведеними положеннями встановлюються тимчасові обмеження розміру виплачуваної пенсії, які мають імперативний характер, неконституційними не визнавались, є чинними та обов`язковими до виконання органами Пенсійного фонду України. З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у відповідача (відповідного територіального органу Пенсійного фонду України) законних підстав для здійснення виплати нарахованої пенсії без обмеження граничного розміру відповідно до   статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII "Про прокуратуру"   (в редакції на час призначення пенсії), оскільки положення цієї статті втратили чинність.
Посилання апелянта на порушення вимог   Конституції України   є безпідставними, адже відповідні положення законів не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду по справі №580/5238/20   від 10.09.2021 року.
Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта, що встановлення обмеження граничного розміру пенсії нерозривно пов`язане із незмінністю первісно встановленого розміру пенсії у відсотках, оскільки такі доводи ґрунтуються на хибному тлумаченні апелянтом вимог матеріального права.
Доводи апеляційної скарги в частині перерахунку та виплату пенсії позивачу за вислугу років з розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати, яка визначена у довідці Херсонської обласної прокуратури від 02.04.2021 р. № 21-118вих-21 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом приймаються як обґрунтовані, в іншій частині задоволенню не підлягають.

(2) Висновки апеляційного суду: 

Суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що неправильне застосування  судом 1-ої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до  неправильного вирішення справи , та про  наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду 1-ої інстанції та ухвалення нового судового рішення – про  часткове задоволення позову.
Підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні, у зв`язку із звільненням позивача-апелянта від їх сплати .
Керуючись ст.8,19,22,46,55 Конституції України, ст.6, 13, ст. 1     Першого протоколу Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,6,7,122,123,240,242,308,309,311, 315,317 319,321,322,325  КАС України, суд апеляційної інстанції,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року –  скасувати.
Ухвалити по справі нове судове рішення:
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16.04.2021 р. № 965080137066 в частині обмеження пенсійних виплат позивача 60 % від загальної суми складових місячного заробітку.
Зобов`язати відповідача здійснити з 01.04.2021 р. перерахунок та виплату пенсії позивачу за вислугу років з розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати, яка визначена у довідці Херсонської обласної прокуратури від 02.04.2021 р. № 21-118вих-21 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог –відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання ,та може бути, у разі відповідності  вимогам  ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду  протягом 30-ти днів . 
Повне судове рішення складене та підписане 11 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.    Зуєва Л.Є.