Постанова
Іменем України
25 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 317/3295/18
провадження № 51-2663 км 21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_4 ,
прокурора                                                         ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року в кримінальному провадженні,внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015080230000829, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя   
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.       За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт тривалістю 90 годин. 
2.       Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.
3.       Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
4.       Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.
5.       ОСОБА_6 , маючи умисел на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), достовірно знаючи про необхідність їх сплати, в період часу з 29 жовтня 2014 року по 30 червня 
2018 року злісно ухилявся від сплати аліментів і не створив умов для отримання достатніх для їх сплати доходів, внаслідок чого станом на 30 червня 2018 року у нього утворилась заборгованість за аліментами на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_8 у розмірі 44 950,00 грн. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
6.       У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок та ухвалу стосовно нього скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
7.       Даючи власну оцінку доказам у кримінальному провадженні, відмінну від їх оцінки судами, стверджує, що інкримінованого йому кримінального правопорушення не вчиняв, активних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, не вживав, його винуватість не доведено поза розумним сумнівом, а висновки судів обох інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи. 
8.       Зокрема зазначає, що усупереч висновкам судів намагався знайти роботу, а також займатися підприємницькою діяльністю, самостійно звертався до органів виконавчої служби з повідомленням про працевлаштування, що свідчить про відсутність у нього умислу на ухилення від сплати аліментів, але відрахування з його доходів не здійснювалися через бездіяльність останніх та помилки в роботі органів Пенсійного фонду України. 
9.       Аналізуючи змінену редакцію ч. 1 ст. 179 Сімейного кодексу України, вважає, що несплачені аліменти за період з 29 жовтня 2014 року по 17 травня 2017 року є заборгованістю перед матір`ю дитини - потерпілою ОСОБА_7 , а за період з 17 травня 2017 року по 30 червня 2018 року - перед самою дитиною ОСОБА_8 , однак, клопотання сторони захисту про визнання останньої потерпілою у справі було безпідставно відхилено судом, а також залишено поза увагою те, що за епізодом виконання зобов`язань зі сплати аліментів перед матір`ю дитини – потерпілою ОСОБА_7 минули передбачені ст. 49 КК України строки притягнення його до кримінальної відповідальності, а кримінальне правопорушення, де потерпілою є дитина – ОСОБА_8 , згідно зі ст. 48 КК України перестало бути суспільно небезпечним. Водночас подію злочину засуджений не визнає. 
10.   Також зазначає, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки позиції захисту з приводу дотримання процедури притягнення до відповідальності, оскільки відповідно до вимог закону рішення про примусове стягнення, у тому числі аліментів, не має тягнути за собою кримінальної відповідальності для боржника, а сам факт невиконання рішення суду щодо несплати аліментів не має за собою наслідку у виді невиконання рішення суду. При цьому судами проігноровано позиції Верховного Суду у відповідній категорії справ.
Позиції інших учасників судового провадження
11.   У засіданні суду касаційної інстанції прокурор просив відхилити касаційну скаргу, вважаючи її необґрунтованою.
12.   Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
13.   Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
14.   За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
15.    Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та  апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають. При касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судами попередніх інстанцій.
16.   Як видно з матеріалів кримінального провадження та змісту оскаржених судових рішень, місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів (аліментів) на утримання доньки на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у провадженні з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, логічності та взаємозв`язку.
17.    Доводи аналогічні тим, які викладені в касаційній скарзі засудженого, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції під час розгляду даного кримінального провадження в апеляційному порядку. Погоджуючись із викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами прийнятого ним рішення, апеляційний суд законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без зміни, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
18.   Так, об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК України, є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.
19.   Предметом кримінального правопорушення, що аналізується, є кошти, які за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.
20.   З об`єктивної сторони  вищевказане кримінальне  правопорушення може бути вчинене у формі злісного ухилення від сплати коштів на утримання дітей (аліментів), під яким законодавець розуміє будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду, які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів (Примітка до ст. 164 КК України). При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.
21.   Судами правильно враховано, що ОСОБА_6 був обізнаним щодо наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів та обов`язку виконувати дане рішення, а розмір заборгованості із сплати аліментів у даному кримінальному провадженні станом на кінець періоду, що інкримінується, сукупно перевищує суму виплат за 44 місяці відповідних платежів, що відповідає вимогам Примітки до ст. 164 КК України, як в редакції до 05 жовтня 2016 року, так і в наступній редакції, та стороною захисту не заперечується.
22.   Як встановлено судами, протягом інкримінованого періоду ОСОБА_6 мав загальний нарахований дохід у розмірі 48 550,07 грн, однак сплатив за цей час аліментів на суму 623,00 грн. Також у вказаний період засуджений не перебував на лікуванні. Тобто не існувало жодних обставин, які би свідчили про поважність причин чи вимушеність несплати аліментів. При цьому суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи сторони захисту про те, що відсутність стягнень аліментів у період офіційного працевлаштування 
ОСОБА_6 є не результатом дій останнього, а наслідком бездіяльності органів Державної виконавчої служби та помилок у роботі органів Пенсійного фонду України, оскільки вони не знайшли підтвердження під час судового розгляду справи.
23.   Таким чином, достовірно знаючи про наявність рішення суду про стягнення з нього на користь потерпілої ОСОБА_7 аліментів на утримання їх спільної малолітньої дитини та маючи можливість їх сплачувати, ОСОБА_6 фактично прямо відмовився від щомісячної сплати встановленої судом суми аліментів.
24.   Наведені обставини вказують саме на злісне ухилення ОСОБА_6 від сплати аліментів, вони підтверджені доказами, яким місцевий суд у порядку 
ст. 94 КПК України дав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності цих доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийняв обґрунтоване рішення про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.
25.   Піддаючи критичній оцінці позицію сторони захисту, відповідно до якої потерпілою у цьому кримінальному провадженні має бути визнана не лише мати дитини, а й сама дитина, внаслідок чого вчинене кримінальне правопорушення повинно включати два епізоди, суди цілком слушно зазначили, що стягувачем за виконавчим листом про стягнення аліментів на неповнолітню дитину є той із батьків, на утриманні якого вона перебуває, в даному випадку саме ОСОБА_7 . 
26.   Крім цього, колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що, як було зазначено вище, у Примітці до ст. 164 КК України законодавець визначив як злісне ухилення від сплати аліментів будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду, за яким на нього покладено відповідний обов`язок зі сплати коштів на утримання дитини, незалежно від того, хто є власником чи отримувачем цих коштів.
27.   Також колегія суддів цілковито погоджується з позицією судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування у даному кримінальному провадженні положень ст. 49 КПК України, оскільки у разі вчинення триваючого кримінального правопорушення, яким є також і ухилення від сплати аліментів на утримання дітей, передбачене ст. 164 КК України, першим днем строку давності є день, наступний за днем завершення такого кримінального правопорушення.
28.   Так само відсутні підстави для застосування ст. 48 КК України, оскільки з огляду на об`єкт вищевказаного кримінального правопорушення, яким є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний розвиток, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження вчинене 
ОСОБА_6 діяння не втратило суспільної небезпечності.
29.   Переконливих аргументів про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить та під час касаційного провадження не встановлено, а тому підстав для задоволення  скарги немає.
30.   На підставі вищенаведеного Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а судові рішення стосовно нього слід залишити без зміни.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                 ОСОБА_3