КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/15100/20                                                                  Головуючий у суді І інстанції Саламон О.Б.
Провадження № 22-ц/824/12048/2021                                         Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
24 листопада 2021 року                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 червня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Академічний-19», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Академічний-19», в якому просила стягнути з відповідача на її користь заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 17 989 грн, витрати за проведення оцінки вартості майнової шкоди у розмірі 2 300 грн, заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн та по сплаті судового збору у розмірі 878,80 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 вересня 2019 року належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_1 було залито водою з вини відповідача, як власника квартири № 503 , що знаходиться поверхом вище, а саме: внаслідок розбиття рукомийника, розташованого у ванній кімнаті цієї квартири. 20 вересня 2018 року комісією ЖБК «Академічний-19» в присутності позивача складено акт про наслідки залиття житлового приміщення (квартири), яким встановлено та підтверджено, що причиною затоплення обстежуваної квартири № 496 було надходження води із квартири № 503 через розбиття її мешканцями умивальника у ванній кімнаті, а також зафіксовано наявні пошкодження оздоблення стелі та стін у приміщеннях квартири позивача. Відповідно до звіту з оцінки збитку № 81/18 від 21 жовтня 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу в результаті залиття її квартири, складає 17 989 грн, а вартість проведення оцінки за укладеним 4 жовтня 2018 року договором на проведення робіт з незалежної експертної оцінки вартості матеріального збитку - 2 300 грн. Відповідач добровільно відшкодувати завдані збитки не бажає, неодноразові усні та письмові вимоги позивача з цього приводу проігнорувала. При цьому внаслідок ушкодження свого майна через залиття позивач зазнала моральних страждань, які виразилися у нервовій та психологічній напрузі, перебуванні у дискомфортних умовах проживання, відчутті сирості, вологості та неприємного запаху. Психологічне становище позивача погіршено також і тим, що відповідач заливала квартиру позивача неодноразово та жодного разу не здійснила будь-якого матеріального відшкодування, що посилило нервові переживання позивача та членів її родини, тому розмір моральної шкоди оцінено нею у 5 000 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 9 червня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 14 991 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, понесені витрати у розмірі 2 300 грн за проведення оцінки вартості майнової шкоди, витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн та судовий збір у розмірі 878,80 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що залиття квартири позивача 18 вересня 2019 року сталося внаслідок недбалого користування сантехнічним обладнанням мешканцями вище розташованої квартири, власником якої є відповідач, а тому наявні усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача встановленого розміру збитків, який ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, а також моральної шкоди. Водночас суд вважав, що стягненню підлягає розмір заподіяної позивачу матеріальної шкоди без урахування ПДВ, оскільки збитки у вигляді податку на додану вартість виникають виключно при здійсненні ремонтних робіт платником зазначеного податку, втім доказів проведення поточного ремонту після залиття квартири позивачем не надано.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що акт про залиття житлового приміщення (квартири) № 496 був складений без будь-якого огляду квартири № 503 , відтак є незрозумілим яким чином комісія без попереднього огляду та обстеження квартири № 503 встановила причину залиття та визначила винну особу у заподіянні матеріальної шкоди. Допитані в суді першої інстанції свідки, які входили до складу комісії ЖБК «Академічний-19», фактично спростували викладені в акті обставини, а відтак він є неналежним та недопустимим доказом у справі і не підтверджує факт залиття квартири позивача саме з вини відповідача. Письмові показання позивача повинні були викликати певні сумніви у суду, оскільки вона особисто зацікавлена у задоволенні своїх вимог, тому що позитивне судове рішення надає їй відповідні матеріальні блага. Приміщення квартири позивача вже тривалий час потребували поточного або навіть капітального ремонту, що видно з фотографій, які долучені до позовної заяви, а позивачем не надано доказів того, що приміщення до залиття перебували у придатному для використання стані та мешканцями квартири були дотримані всі санітарні умови для проживання. Також матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджують, що квартира № 503 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 . Позивачем не доведено факт наявності вини з боку відповідача, що могло призвести до фізичних та душевних страждань, або позбавлення можливості у реалізації прав та законних інтересів, настання негативних явищ та існування причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою. При цьому стягнутий судом розмір моральної шкоди є неспіврозмірним з завданою позивачу матеріальною шкодою, тому висновок суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що адвокатом позивача виконані послуги, зокрема акт наданих послуг, а сама адвокат ОСОБА_4 не перебуває на обліку як платник податку, відсутня в Єдиному реєстрі адвокатів України та є донькою позивача, що викликає сумніви стосовно оплатного характеру її послуг позивачу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення в судовому засіданні представників учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  ОСОБА_2 є власником квартири   АДРЕСА_1 (а.с.10).
Відповідач ОСОБА_1 з 13 березня 2001 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 69, 84-85).
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що квартира  АДРЕСА_5 є її особистою приватною власністю (а.с. 77-83).
Як свідчать матеріали справи та установлено в судовому засіданні, 18 вересня 2018 року о 21:30 год. відбулося залиття квартири  АДРЕСА_1 з квартири № 503 , розташованої поверхом вище.
Факт залиття квартири позивача підтверджено актом про наслідки залиття житлового приміщення (квартири) від 20 вересня 2018 року, затвердженим головою правління ЖБК «Академічний-19» ОСОБА_5 та складеним у присутності членів комісії у складі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Зазначеною у акті причиною залиття вказано розбиття мешканцями квартири № 503 умивальника, розташованого у ванній кімнаті зазначеної квартири.
На момент обстеження комісія встановила, що у залитій квартирі № 496 пошкоджено: стеля і стіни на кухні та в коридорі, які оброблені гіпсокартонною плиткою; стеля санвузла і ванного приміщення. На день обстеження у квартирі № 496 ще була волога стеля в кухні і мала відтінок іржі, а також у квартирі був присутній запах вогкості. На стелі та стінах кухні і коридору чітко проявлялись вологі ржаві підтоки.
Акт від 20 вересня 2018 року складено за зовнішнім оглядом квартири № 496 у відсутності відповідача ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності (ККВ № 54182) від 8 лютого 2001 року (а.с. 11).
Відповідно до звіту № 81/18 з оцінки збитку від 21 жовтня 2018 року, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , розмір матеріального збитку, який завдано власнику в результаті залиття квартири АДРЕСА_1 станом на момент складання даного звіту становить 17 989 грн з урахуванням податку на додану вартість у розмірі 20 % (а.с. 12-49).
10 жовтня 2020 року згідно з пунктом 7 частиною першою статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представником позивача - адвокатом Кириченко А.Є. відібрано письмові пояснення у позивача, з яких вбачається, що 18 вересня 2018 року близько 20:00 год. позивач, перебуваючи в своїй квартирі, почула сильний гуркіт зверху, який надходив з квартири № 503 ,що розташована поверхом вище. Близько 21:30 год. в квартирі позивача почала литись зі стелі вода, у зв`язку з чим був викликаний представник ЖБК «Академічний-19» та який зазначив про необхідність перекриття води в квартирі поверхом вище. Проте в квартирі № 503 ніхто двері не відчинив, тому позивач зателефонувала на мобільний телефон відповідачу ОСОБА_1 та повідомила про залиття. Остання, у свою чергу, повідомила позивача про те, що в квартирі № 503 було розбито рукомийник у ванній кімнаті, у зв`язку з чим, один із мешканців (орендарів) поранив руку та поїхав до лікарні, тому можливості потрапити в квартиру у неї немає. Згодом, по приїзду мешканки (орендар) квартири № 503 , позивач, відповідач ОСОБА_8 та представник ЖБК «Академічний-19» зайшли до квартири № 503 та побачили, що в зазначеній квартирі підлога у ванній кімнаті, коридорі та кухні були повністю залиті водою. Пройшовши до ванної кімнати, було встановлено, що дійсно розбито рукомийник та із шлангу, який було приєднано до рукомийника, витікала вода (а.с. 96).
Вирішуючи спір між сторонами щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що випливають із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання).
Так, згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) установлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. 
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. 
Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.
При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.
Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.
Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.
Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.
Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи апеляційної скарги про те, що для стягнення майнової шкоди внаслідок залиття згідно зі статтею 1166 ЦК України саме позивач мала довести наявність вини відповідача у спричиненні такої шкоди.
Судовим розглядом справи було встановлено, що залиття квартири позивача 18 вересня 2018 року відбулося внаслідок недбалого використовування сантехнічного обладнання мешканцями квартири відповідача, в якій остання не проживає, здаючи її в найм.
Матеріали справи свідчать, що квартира відповідача розташована поверхом вище над квартирою позивача, однак жодних доказів, які б підтверджували, що джерело залиття знаходилося в іншій квартирі, розташованій над квартирою позивача, або на ділянці, за яку несе відповідальність балансоутримувач, стороною відповідача не надано, а відтак є недоведеними обставини того, що шкоду завдано не з вини відповідача.
Суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів, пояснень сторін та допитаних свідків встановив, що акт про наслідки залиття житлового приміщення (квартири) був складений 20 вересня 2018 року, причини залиття були з`ясовані 18 вересня 2018 року у присутності відповідача, мешканця квартири № 503 та представника ЖБК «Академічний-19».
При цьому сам по собі акт про залиття є одними із доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані, а отже у сукупності з іншими письмовими доказами у справі, висновком суб`єкта оціночної діяльності, поясненнями позивача та показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції, є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.
Посилання відповідача на те, що акт комісії ЖБК «Академічний-19» від 20 вересня 2018 рокує неналежним і недопустимим доказом наявності її вини у залитті квартири позивача безпідставні, оскільки він відповідає основним критеріям його форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в ньому містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.
Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані, як і не спростовані встановлені обставини того, що огляд квартири № 503 відбувався саме у день залиття квартири № 496  внаслідок розбиття рукомийника мешканцями квартири, що розташована поверхом вище, а саме 19 вересня 2018 року у присутності всіх заінтересованих осіб, а також представника житлово-будівельного кооперативу.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно вважав, що відповідач, будучи власником квартири, в якій стався витік води, не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди. Клопотання про проведення відповідних судових експертиз відповідач або її представник в районному суді не заявляли.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.
Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку; дотримання вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг.
Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані, своєчасно усувати недоліки у його роботі, а також самовільно не втручатися у внутрішньобудинкову систему водопостачання або водовідведення. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.
З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти, об`єктивності й безпосереднього з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Розмір збитків, завданих позивачу ушкодженням її нерухомого майна визначено у звіті № 18/18 від 21 жовтня 2018 року, складеному незалежним експертом - кваліфікованим суб`єктом оціночної діяльності за результатом огляду 11 жовтня 2018 року квартири АДРЕСА_1 , на який також цінним листом від 5 жовтня 2018 року запрошувалась відповідач та який вона проігнорувала.
В додатку № 4 до звіту з оцінки збитку наявні фототаблиці (фотоматеріали), з яких можна простежити факт завдання позивачу майнових збитків, що полягають у наявності: у коридорі і кухні розводів темного кольору з осередками темного кольору, схожими на грибок по штукатурці стін, потьоки по штукатурці стін; деформування дворівневої підвісної стелі з гіпсокартону та волосяні тріщини шпаклівки; деформування фальшстіни з гіпсокартону біля ванної кімнати та волосяні тріщини шпаклівки; у вбиральні розводи на поверхні побілки стелі біля з гіпсокартонного коробу стояка; у ванній кімнаті розводи на поверхні побілки стелі у ванній кімнаті. При цьому експертом був врахований наявний фізичний знос оздоблення приміщень залитої квартири та при складені звіту використано його величину.
Крім того, експертом складено зведений і локальний кошторисні розрахунки на будівельні роботи № 2-1-1 у зв`язку з ремонтом оздоблення квартири після залиття, які є додатками № 2 і 3 до звіту № 18/18 від 21 жовтня 2018 року.
Встановлено, що позивач також понесла додаткові витрати на послуги з оцінки вартості матеріальної шкоди, що підтверджується копіями: договору № 04-10/18 від 4 жовтня 2018 року на проведення робіт з незалежної експертної оцінки вартості матеріального збитку майна; акту прийому-передачі послуг від 21 жовтня 2018 року; розрахункової квитанції № 888568 від 21 жовтня 2018 року на суму 2 300 грн.
Оскільки факт залиття помешкання позивача є доведений належними і допустимими доказами у справі, розмір завданої шкоди відповідачем під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі звіту про оцінку майнового збитку, складеного за результатом проведення будівельно-технічного обстеження на замовлення позивача, а відповідачем не надано відповідний висновок експерта із цього самого питання і ніяким чином не обґрунтовано, що вказаний звіт викликає сумніви щодо його правильності, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановленого в зазначеному висновку розміру майнового збитку в сумі 17 989 грн без урахування ПДВ, що становить 14 991 грн,а також понесених витрат на проведення оцінки вартості матеріальних збитків в сумі 2 300 грн.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача і врахувавши, що відповідач,  як власник квартири, яка знаходиться поверхом вище і в якій стався неконтрольований витік води із сантехнічного обладнання, не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири.
Аргументи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що квартира № 503 належить на праві власності саме ОСОБА_1 , суперечать її ж доводам, які викладені нею у відзиві на позовну заяву про те, що вона є єдиним і одноосібним власником квартири  АДРЕСА_5 , тому відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та з урахуванням зазначеної процесуальної поведінки відповідача розцінюються як такі, що спрямовані на безпідставне уникнення від цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування шкоди, завданої майну іншої особи.
Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд правомірно вважав, що залиття квартири дійсно призвело до змін в житті позивача, оскільки цим викликається необхідність проведення робіт по відновленню квартири, докладання додаткових зусиль для нормалізації свого життя та захисту порушених прав.
При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський  Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року в справі №?686/10520/15-ц зауважував, що розв`язуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зважає на тривалість порушення прав позивача, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану, глибину його душевних та психічних страждань, пов`язаних із пошкодженням майна, порушення нормального ритму життя, тяжкість вимушених змін (неможливість користування належним позивачу майном). Оскільки позивачеві спричинені душевні страждання, яких вона зазнала з огляду на залиття квартири, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн.
Ураховуючи характер страждань позивача у даній справі, обсяг заподіяної шкоди та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами й доповненнями) прийшов до обгрунтованого висновку, що сума в 5 000 грн є обґрунтованою, справедливою і співрозмірною грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі -ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При цьому у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
У даному випадку витрати позивача на професійну допомогу адвоката Кириченко А.Є. в суді першої інстанції згідно наданих доказів складають 2 500 грн та підтверджуються договором про надання правничої допомоги № 10/10 від 10 жовтня 2020 року, рахунком-фактурою № 10/20 від 10 жовтня 2020 року з детальним описом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), актом прийому-передачі виконаних робіт від 10 жовтня 2020 року, ордером на надання правової допомоги серії КВ № 415344 від 10 жовтня 2020 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 5874 від 30 березня 2017 року (а.с. 54-58).
Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 2 500 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачаз огляду на часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними зі складністю даного спору, що виник із деліктних правовідносин, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести позивач у даній справі, підстав для звільнення відповідача від відшкодування цих витрат не вбачається.
Виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін, таке стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушує права позивача на отримання коштів, які необхідно йому затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме засадам (принципів) цивільного судочинства, проголошених у статті 2 ЦПК України.
Згідно зі статтею 12 Закону № 5076-VIособі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.
Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.
Відповідно до статті 17 Закону № 5076-VIРада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.
У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 6 липня 2019 року у справі № 855/229/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі 757/213848/19-ц міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.
Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.
Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх повноважень як адвоката діяти від імені та в інтересах ОСОБА_2 адвокат Кириченко А.Є.надала належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 5874, виданого 30 березня 2017 року на підставі рішення Ради адвокатів м. Києва № 61 від 16 березня 2017 року.
Доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять.
Також відсутні докази щодо припинення права ОСОБА_4 на заняття адвокатською діяльністю у порядку передбаченому законом, а під час розгляду справи до матеріалів справи було долучено посвідчення адвоката України № КВ5874 від 13 лютого 2018 року та витяг з Єдиного реєстру адвокатів України з внесеними до нього даними про адвоката Кириченко А.Є. (а.с. 97-99).
З вище наведених підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що адвокат Кириченко А.Є. відсутня в Єдиному реєстрі адвокатів України. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачає того, що відомості в Єдиному реєстрі адвокатів України підтверджують статус особи адвоката, оскільки такі відомості лише засвідчують внесення адвоката у такий реєстр, а особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.
При цьому ЦК України та Закон № 5076-VI не містять заборони адвокату надати професійну правову (правничу) допомогу близькому родичу або члену сім'ї на підставі відповідного правочину.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Разом з тим, як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 червня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                     С.А. Голуб

                                                                                                               Д.О. Таргоній