ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5732/21 Справа № 176/585/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                ОСОБА_1 

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства комерційний Банк “Приватбанк” про захист прав споживача та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним, -     

ВСТАНОВИЛА: 

       У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим, 25 вересня 2017 року, позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", найменування якого наразі змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про захист прав споживача та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 листопада 2006 року між ним та АТ КБ "ПриватБанк" був укладений кредитний договір №DNJ0GК00000092 для придбання квартири. Згідно вказаного договору банком було надано кредит у розмірі 9 000 доларів США на строк до 08 листопада 2021 року під 1% на місяць. Позивач вважав, що вимога банку, викладена у пункті 1.1 кредитного договору стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, не відповідає вимогам закону і підлягає визнанню недійсною, оскільки є несправедливою та містить умови про зміни у витратах. Вказував, що строк позовної давності ним пропущено не було у зв`язку з тим, що про порушення його прав він дізнався лише на початку 2017 року.
        Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсними положення, викладені у пункті 1.1 кредитного договору від 07 листопада 2006 року № DNJ0GК00000092 стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, укладеного між ним та АТ КБ «ПриватБанк»; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням щомісячно сплаченої суми комісії.
       Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат (а.с. 56-57). 
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги (а.с. 67-68).
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову безпідставно. Прийшов до помилкових висновків, що позивач пропустив строк позовної давності та зазначив, що він не довів заявлені позовні вимоги.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня
2017 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним відмовлено з інших правових підстав (а.с. 99-102).
       Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року було скасовано. Справу передано на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду (а.с. 158-162). 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що 07 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNJ0GК00000092 (а.с. 3-4).
       Відповідно до пункту 1.1 вказаного кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 07 листопада 2006 року по 08 листопада 2021 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 9 000 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 1 215 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 договору.
       При укладенні договору сторони домовилися про порядок погашення заборгованості за цим договором, яке здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 126,98 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
       Кредитний договір був підписаний позивачем 07 листопада 2006 року та виконувався протягом тривалого часу.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що до заявлених позивачем вимог мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, заявлені банком, та оспорюваний пункт договору не містить у собі несправедливих умов, які б могли тягнути за собою визнання його недійсним, а тому вимоги є необгрунтованими. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні та застосування строків позовної давності можливе лише за умови наявності правових підстав для задоволення позову, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.
       Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
       За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати порушеним право споживача фінансових послуг посилаючись на те, що під час укладання договору, банк не надав йому об`єктивної, повної та достовірної інформації, пункт спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».
       Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник – повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
       Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 07 листопада
2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
       Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
       У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
       Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
       Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
       Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня
2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
       Положення спірного кредитного договору від 07 листопада 2006 року про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту (пункт 1.1 кредитного договору) є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
       При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду:     від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження
№ 12-304гс18).
       У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
       У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
       Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).
       У випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
       Однак, у запереченні на позов, поданому до суду першої інстанції 08 листопада 2017 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення,банк заявив про застосування до вимог позивача позовної давності (а.с. 46-47). 
       Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
       Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
       Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
       Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересахіншої особи - носія порушеного права (інтересу).
       При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.
       Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
       Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає, що позивач при зверненні до суду із позовом такий строк пропустив, оскільки він не довів суду, що він не знав і не міг знати про порушення його прав, оскільки він є стороною кредитного договору, які містять оспорювані умови про сплату винагороди за надання фінансового інструменту, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору – почався 07 листопада 2006 року, тоді як з позовом позивач звернувся – у квітні 2017 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову.
       За таких обставин, позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням щомісячної сплати суми комісії є обґрунтованими, але в їх задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про захист прав споживача та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О. Макаров