ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2021 року
м. Харків
справа №646/6528/18
провадження №22-ц/818/1078/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання – Сабельнік Б.В., 
сторони у справі:
позивач – Комунальне підприємство «Харківводоканал»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року, постановлене у складі судді Шелест І.М.,
УСТАНОВИВ:
20 вересня 2018 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» (надалі – КП «ХВК») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь підприємства заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 у розмірі 1337,23 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 у розмірі 732,62 грн., інфляційні витрати – 253,11 грн., 3 % річних від простроченої суми – 54,93 грн.; покласти витрати по сплаті судового збору на відповідачів.
Позов мотивований тим, що відповідачі є споживачами послуг КП «ХВК», однак за надані послуги не сплачують в повному обсязі, внаслідок чого у них утворилася заборгованість за надані послуги, що призводить до погіршення стану комунальних мереж централізованого водопостачання та водовідведення, погіршує можливості щодо екологічного добробуту міста і негативно впливає на впровадження природоохоронних заходів.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року позовні вимоги КП «ХВК» задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «ХВК» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 2377,89 грн., із них: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 – 1337,23 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 – 732,62 грн., інфляційні витрати – 253,11 грн., 3 % річних від простроченої суми – 54,93 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Харківводоканал» судовий збір у розмірі 1762 грн. в рівних частинах з кожного.
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають на реєстраційному обліку та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до картки абонента по періодам заборгованості за вказаною адресою, заборгованість відповідачів перед КП «ХВК» за надані послуги з централізованого водопостачання за період 01.03.2015 по 31.03.2017 становить 1337,23 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 – 732,62 грн. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України КП «ХВК» нараховані 3% річних від простроченої суми в розмірі 54,93 грн. та індекс інфляції за час прострочення, що складає 253,11 грн. Загальна сума заборгованості становить 2377,89 грн. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити; стягнути з КП «ХВК» на її користь судові витрати. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не було забезпечене її повідомлення про дати судових засідань, що позбавило її можливості надати докази на спростування позовних вимог КП «ХВК». На момент звернення позивача до суду заборгованості за відповідачами не існувало, що підтверджується наявними у ОСОБА_1 квитанціями. Відсутність заборгованості перед КП «ХВК» підтверджується також зведеною карткою абонента В+К, виданою позивачем 10.07.2017. Враховуючи доведеність належними доказами у справі відсутності у відповідачів заборгованості стягнення такої заборгованості з інфляційними втратами та 3% річних є неправомірним.
ОСОБА_3 , діючи в інтересах КП «ХВК», подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просила зупинити провадження у справі для залучення до участі у справі можливих правонаступників (спадкоємців) померлої ОСОБА_2 ; витребувати із Державної нотаріальної контори за місцем реєстрації померлої відомості про спадкоємців ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; залучити до участі у справі правонаступника ОСОБА_2 ; залишити без задоволення апеляційну скаргу в частині вимог до солідарного боржника – ОСОБА_1 ; залишити без змін рішення суду в частині вимог до солідарного боржника – ОСОБА_1 .
Відзив мотивований тим, що з наданих апелянтом копій квитанцій про оплату послуг за березень-грудень 2015 року, січень-грудень 2016 року та січень 2017 року вбачається, що нарахування за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 оплачені не в повному обсязі. В період з листопада 2015 по серпень 2017 року на особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_1 , з Управління пенсійного фонду Основ`янського району надходили грошові кошті по 94,90 грн. щомісяця в ході примусового виконання таких судових рішень: 1) судового наказу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.08.2010, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Харківводоканал» заборгованість в загальній сумі 385,29 грн.; 2) судового наказу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.09.2011, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Харківводоканал» заборгованість в загальній сумі 810,53 грн.; 3) судового наказу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.04.2015, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Харківводоканал» заборгованість в загальній сумі 2162,97 грн. Зазначені грошові кошти відображені у наданому позивачем розрахунку у місяць надходження, а зараховані відповідно до призначення платежу на перераховані рішення суду. Твердження ОСОБА_1 щодо відсутності заборгованості за даними розрахунку КП «ХВК» є безпідставними. На момент ухвалення рішення інформація про смерть ОСОБА_2 ні до суду, ні КП «ХВК» надана не була.
10.06.2021 ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку на адресу суду надіслані пояснення, згідно з якими оплата за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 здійснена в повному обсязі, у зв`язку з чим позовні вимоги КП «ХВК» не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат ОСОБА_1 вказувала, що вони стосуються стягнення судового збору за подання заяви про видачу судового наказу та за подання позовної заяви. Між тим, наказне та позовне провадження є різними провадженнями; в позовному провадженні підлягають стягненню тільки ті судові витрати, які понесені у ньому і тільки пропорційно задоволеним позовним вимогам. Підставою скасування судового наказу була наявність спору про право, у зв`язку з чим вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат, понесених позивачем в зв`язку з поданням заяви про видачу судового наказу, є протиправними.
10.06.2021 ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку на адресу суду надіслала клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача, посилаючись на те, що вона не була належним чином повідомлена про дати розгляду справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим була позбавлена можливості заявити таке клопотання під час розгляду справи районним судом.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року ОСОБА_1 була залучена до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що розгляд справи в суді першої інстанції вона не була повідомлена належним чином.
Як убачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення суду було ухвалене 19.12.2019. Судова повістка на ім`я ОСОБА_1 з повідомленням про судове засідання 19.12.2019 повернулося до суду не врученим з відміткою про причини невручення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 41). 
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено статтями 128, 130 ЦПК України.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно з частинами першою-шостою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.
За змістом пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п.п. 1,3 ч.8 ст. 128 ЦПК України).
За змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі №296/9824/19 (провадження №61-13685св20).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, оскільки рекомендоване повідомлення про судове засідання на 19 грудня 2019 року повернулись з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а. с. 41), що не свідчить ні про відмову сторони від одержання відправлення, ні про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції порушив право позивача знати про час і місце судового засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 грудня 2019 року у справі№ 922/4508/16.
З огляду на вищевикладене судова колегія уважає, що наявні передбачені п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.
Судовим розглядом установлено та вбачається з матеріалів справи, що місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 17). Вказане підтверджується інформаційними довідками з Реєстру територіальної громади м. Харкова №12-0018541-2018 від 19.10.2018 і №12-0018540-2018 від 19.10.2018.
ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 були споживачами послуг з централізованого водопостачання і водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Отримання послуг КП «ХВК» не заперечувалось ОСОБА_1 і в суді апеляційної інстанції. 
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, на час виникнення спірної заборгованості регулювалися Законом України № 1875-ІV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон № 1875-ІV), що діяв на час виникнення спірних правовідносин.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-ІV передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьоїстатті 20 цього Законутакому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
За визначенням, наданим у пункті першому статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Статтею 526 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.
Обґрунтовуючи наявність у споживачів заборгованості за надані КП «ХВК» послуги за період з 01.03.2015 по 31.03.2017 КП «ХВК» надає зведену картку абонента (а.с. 6-8). 
ОСОБА_1 заперечуючи проти наявності у неї заборгованості перед КП «ХВК» за вказаний період надає суду копії квитанцій про сплату нею вартості наданих позивачем послуг (а.с. 54-58).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Надані ОСОБА_1 квитанції не охоплюють увесь період, за який КП «ХВК» просить стягнути заборгованість. До того ж як убачається зі зведеної картки абонента вказані у квитанціях суми враховані у зведеній картці при визначенні розміру заборгованості. Тому надані ОСОБА_1 квитанції не спростовують наданого КП «ХВК» розрахунку. 
Тому суд уважає, що з ОСОБА_1 на користь КП «ХВК» належить стягнути заборгованість, що утворилася за адресою: АДРЕСА_1 , за надані КП «ХВК» послуги.
Разом з тим, в наданому суду апеляційної інстанції клопотання ОСОБА_1 поставила питання про застосування до позову КП «ХВК» наслідків спливу строків позовної давності (а.с. 109-111).
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).
Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення (стаття 267 ЦК України).
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення учасникам справи рівних можливостей у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, складовими яких є закріплені у цивільному процесуальному законодавстві принципи рівності і змагальності сторін.
Відповідач, який не був у відповідності до вимог процесуального законодавства належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.
У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Та обставина, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у судовому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року № 14-59цс18, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків щодо неможливості вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, яка подана особою, що не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.
Як установлено судом вище, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи 19.12.2019 (дата ухвалення оскаржуваного судового рішення), тому не могла заявити про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Тому заявлене ОСОБА_1 клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, подане до суду апеляційної інстанції, підлягає розгляду Харківським апеляційним судом під час апеляційного перегляду справи.
В поданій 20.09.2018 позовній заяві КП «ХВК» просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.03.2015 по 31.03.2017. Оскільки ОСОБА_1 заявила про застосування до вимог КП «ХВК» наслідків спливу строків позовної давності, з ОСОБА_1 на користь КП «ХВК» належить стягнути заборгованість за період з 01.09.2015 по 31.03.2017.
Як убачається зі зведеної картки абонента за вказаний період КП «ХВК» нарахувало за адресою: АДРЕСА_1 , за надані послуги 4 436 грн 35 коп., сплачено за вказаний період було 4 410 грн 81 коп. 
Отже, з ОСОБА_1 на користь КП «ХВК» за період з 01.09.2015 по 31.03.2017 належить стягнути 25 грн 54 коп. (4436,35-4410,81).
Враховуючи незначний розмір суми заборгованості, а також те, що розрахунок трьох відсотків річних й інфляційних витрат наданий КП «ХВК» на розмір заборгованості, що значно перевищує 25 грн 54 коп., колегія суддів уважає, що у задоволенні позову КП «ХВК» про стягнення з ОСОБА_1 трьох відсотків річних й інфляційних витрат слід відмовити. 
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення. Позовні вимоги КП «ХВК» задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ХВК» 25 грн 54 коп. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.09.2015 по 31.03.2017. 
При подачі позовної заяви КП «ХВК» сплатило 1762 грн судового збору (а.с. 1-2). Позов визнаний судом обґрунтованим на 1 %. Отже, з ОСОБА_1 на користь КП «ХВК» належить стягнути 17 грн 62 коп. судового збору. 
ОСОБА_1 про подачі апеляційної скарги мала сплатити 2643 грн судового збору (а.с. 64). Її апеляційна скарга визнана обґрунтованою на 99 %. Тому з КП «ХВК» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2 616 грн 57 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Колегія суддів не погоджується з доводом ОСОБА_1 про те, що сплачений при подачі заяви про видачу судового наказу судовий збір не має стягуватися з відповідача при розгляді позовної заяви, оскільки відповідно до ч.2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.09.2015 по 31.03.2017 в розмірі 25 (двадцять п`ять) гривень 54 (п`ятдесят чотири) копійки.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківводоканал» судовий збір у розмірі 17 (сімнадцять) гривень 62 (шістдесят дві) копійки.
Стягнути з комунального підприємства «Харківводоканал» на користь ОСОБА_1 2616 (дві тисячі шістсот шістнадцять) гривень 57 (п`ятдесят сім) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 12 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                  О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна 

Н.П.Пилипчук