ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
19 жовтня 2021 року
м. Харків
справа №639/7190/20
провадження №22-ц/818/3817/21
провадження №22-ц/818/3862/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря - Сізонової О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Укрнафтохімпроект»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» про зміну формулювання звільнення за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 березня 2021 року, постановлені під головуванням судді Труханович В.В. в залі суду в місті Харкові, - 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» про зміну формулювання звільнення.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 березня 2021 року стягнуто з позивачки на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить скасувати як рішення суду від 23 березня 2021 року, так і додаткове рішення суду від 26 березня 2021 року; та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання розподілу судових витрат. Також апелянт просив суд відмовити відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що позивачка не отримувала лист від товариства про відмову в її звільненні з формулюванням «за угодою сторін». А звільнення з формулюванням «за власним бажанням» є неправильним та не відповідає дійсному наміру позивачки. Крім того судом безпідставно задоволено клопотання відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу. Розмір заявлених витрат не підтверджений та не відповідає критерію розумності, реальності адвокатських послуг.
Акціонерне товариство «Укрнафтохімпроект» надало відзив на апеляційні скарги, просило апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для зміни формулювання причин звільнення не вбачається. Вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування позивачкою не заявлено.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що наказом ПАТ «Укрнафтохімпроект» Харківська філія від 01 квітня 2013 року №42 К ОСОБА_1 було прийнято на посаду помічника головного інженера проекту в відділ «Адміністрація» з 01.04.2013 року за строковим договором на три місяці ( а.с. 39 т.1)
Згідно Наказу ПАТ «Укрнафтохімпроект» Харківська філія від 01 липня 2013 року №103 К вважається переукладеним на невизначений термін строковий трудовий договір (згідно п.1 ст. 39-І КЗпП України) ОСОБА_1 , помічнику головного інженера проекту ( а.с. 40 т.1)
Наказом ПАТ «Укрнафтохімпроект» Харківська філія від 31 березня 2014 року №39 К ОСОБА_1 переведено з 01 квітня 2014 року на посаду головного інженера за її згодою ( а.с. 41 т.1)
27 липня 2020 року ОСОБА_1  звернулась до керівництва Харківської філії ПАТ «Укрнафтохімпроект»  із заявою  про звільнення за угодою сторін з 07 серпня 2020 року (а.с.42 т.1). 
Вказана заява також направлена відповідачу поштою та зареєстрована товариством 04 серпня 2020 року (а.с.42 т.1).
Листом від 05 серпня 2020 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що їй відмовлено у проханні про звільнення за угодою сторін (а.с.44 т.1). Копія вказаного листа направлена на адресу позивачки (а.с.45 т.1).
 23 вересня 2020 року позивачка на адресу відповідача направила лист, в якому вона просила, у зв`язку з її звільненням з посади головного інженеру проекту ХФ АТ «Укрнафтохімпроект», провести з нею розрахунок по заробітній платі та видати трудову книжку (а.с.101 т.1).
15 жовтня 2020 року директором ХФ АТ «Укрнафтохімпроект» було видано наказ №117К про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. (а.с.104 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що її звільнення з формулюванням «за власним бажанням» порушує її трудові права, оскільки вона просила звільнити її з формулюванням «за угодою сторін». Відповіді про відмову у її звільненні «за угодою сторін» вона не отримувала; вважала себе звільненою «за угодою сторін» саме з 07 серпня 2020 року на підставі заяви від 27 липня 2020 року.
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України, серед яких, зокрема, угода сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 36, 38, 39 КЗпП України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
Згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Аналіз частини 3 статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 207/4346/13).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила змінити формулювання причини звільнення «за власним бажанням» на формулювання «за угодою сторін».
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що 27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до керівництва Харківської філії ПАТ «Укрнафтохімпроект» із заявою про звільнення за угодою сторін з 07 серпня 2020 року (а.с.42 т.1). 
Вказана заява також направлена відповідачу поштою та зареєстрована товариством 04 серпня 2020 року (а.с.42 т.1).
Листом від 05 серпня 2020 року №Х-01/2-369л керівництво АТ «Укрнафтохімпроект» повідомило ОСОБА_1 про відмову у її проханні про звільнення за угодою сторін, оскільки відсутня спільна згода роботодавця і працівника на припинення трудового договору. Даний лист було направлено на адресу позивача ( а.с. 44-45 т.1).
Сторони не заперечують, що з 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 перестала виходити на роботу, вважала, що вона звільнена за угодою сторін з 07 серпня 2020 року.
Відсутність позивачки на роботі в період з 10 серпня 2020 року по 15 жовтня 2020 року зафіксовані в актах та відображено в табелях обліку робочого часу (а.с.46-92 т.1).
13 серпня 2020 року Харківською філією ПАТ «Укрнафтохімпроект» на адресу позивачки було направлено лист №Х-01/2-380л, в якому керівництво підприємства просило ОСОБА_1 з`явитися на роботу для пояснення причин відсутності. Відповіді на вказаний лист не надійшло (а.с.93 т.1).
Наказом від 19 серпня 2020 року №146к голова правління АТ «Укрнафтохімпроект» зобов`язує створити комісію для проведення службового розслідування щодо відсутності на роботі ОСОБА_1 . За наслідками роботи комісії був складений акт від 27 серпня 2020 року, в якому описано вжиті заходи та зазначено, що пояснення причин відсутності позивача на роботі не отримано (а.с.97-100 т.1).
25 вересня 2020 року на адресу підприємства надійшов лист ОСОБА_1 від 23 вересня 2020 року, в якому вона просила, у зв`язку з її звільненням з посади головного інженеру проекту ХФ АТ «Укрнафтохімпроект», провести з нею розрахунок по заробітній платі та видати трудову книжку (а.с.101 т.1).
Листом від 28 вересня 2020 року відповідачем була надана відповідь про те, що на даний час ОСОБА_1 не звільнена, а просто відсутня на робочому місці без причини. Провести розрахунок без її присутності неможливо. Підстав для видачі трудової книжки немає (а.с.102 т.1).
12 жовтня 2020 року керівництво ХФ АТ «Укрнафтохімпроект» звернулось із службовою запискою до голови правління АТ «Укрнафтохімпроект», в якій була описана поведінка ОСОБА_1 та було запитано дозвіл на її звільнення за власним бажанням. Дана службова записка була погоджена головою правління (а.с.103 т.1).
15 жовтня 2020 року директором ХФ АТ «Укрнафтохімпроект» було видано наказ №117К про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Того ж дня було складено акт про відсутність позивача на робочому місті та неможливість видати трудової книжку (а.с.104 т.1).
Позивачу було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Листом від 20 жовтня 2020 року вона просила направити їй трудову книжку поштою, що було виконано (а.с.109 т.1).
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач помилився у формулюванні підстав звільнення позивачки.
У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 року у справі №524/679/19.
Правові підстави для змінити формулювання причин звільнення позивачки, відсутні.
Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Крім того колегія суддів вважає, що додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 березня 2021 року також постановлено у відповідності до вимог закону, з огляду на таке.
25 березня 2021 року представник відповідача Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» - адвокат Крячко Олег Володимирович подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та просив суд вирішити питання про стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн..
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
З матеріалів справи убачається, що 21 листопада 2020 року між Акціонерним товариством «Укрнафтохімпроект» та адвокатом Крячко Олегом Володимировичем було укладено Договір про надання адвокатом правової допомоги (а.с. 189 т.1). В ч. 1 сказаного Договору Клієнт доручає, а Адвокат зобов`язується надати Клієнту наступну правову допомогу: консультування, складання і підписання процесуальних документів, представництво інтересів Клієнта в судах усіх інстанцій в правовідносинах за позовом ОСОБА_1 про зміну підстав формулювання звільнення, а також в інших цивільних, господарських та адміністративних: провадженнях, пов`язаних із вказаною справою, в яких Клієнт виступає позивачем, відповідачем, третьою особою, в т.ч. на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, в органах державної влади та місцевого самоврядування.
На виконання п. 3 вказаного Договору між Відповідачем та адвокатом було укладено Додаток № 1 від 21.11.2020 року до Договору про надання адвокатом правової допомоги від 21.11.2020 року. За ч. 1 Додатку № 1 від 21.11.2020 року до вказаного Договору Адвокат надає правову допомогу Клієнтові на оплатній основі. Гонорар Адвоката сплачується в наступному порядку: первісне ознайомлення із матеріалами справи, вивчення судової практики та формування правової позиції – 2000 грн; складання процесуальних документів (заяв по суті справи, додаткових пояснень, клопотань тощо) - 500 грн. за 1 сторінку (а.с. 190 т.1).
При проведенні розрахунку були використані рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджені рішенням Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21.03.2018 року, у відповідності до яких мінімальний гонорар адвоката за складання, зокрема, однієї сторінки процесуального документу складає 500 грн.
На підтвердження виконання Договору про надання адвокатом правової допомоги від 21.11.2020 року Сторони уклали Акт приймання-передачі правової допомоги № 1 від 23.03.2021 року та погодили вартість наданих правових послуг за вказаним Договором, яка складає 8 000 грн. (а.с. 191 т.1).
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Заявлений відповідачем розмір витрат на правову допомогу є обгрунтованим та доведеним, відповідає критерію розумності. 
Колегія суддів вважає, що додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 березня 2021 року відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення та додаткове суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 22.10.2021 року.