Номер провадження: 22-ц/813/3197/21 
Номер справи місцевого суду: 501/1699/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2019 року, постановленого під головуванням судді Смирнова В.В., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергієнко Наталія Борисівна про визнання майна особистою приватною власністю, визнання недійсними договорів, витребування майна, визнання майна сумісною власністю та поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергієнко Н.Б. про визнання майна особистою приватною власністю, визнання недійсними договорів, витребування майна, визнання майна сумісною власністю та поділ майна подружжя, в яком з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 221-234 т.3) просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «FordFocus» д/н НОМЕР_1 від 17.08.2017 р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_1 з незаконного володіння вказаний автомобіль;
- визнати спірний автомобіль сумісним майном;
- здійснити поділ автомобіля у особистій приватній власності ОСОБА_3 , зобов`язавши ОСОБА_3 сплати ОСОБА_5 вартість 1/2 частини автомобіля у розмірі 146 665,50 грн.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22.03.2017 р., укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку;
- визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельної ділянки передавши їй їх у власність;
- визнати за ОСОБА_3 право власності на         1/3 частину житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки передавши йому їх у власність;
В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 10.09.2011 р. був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_8 
27.04.2013 р. за договором купівлі-продажу №13-043.04.2013 р., подружжям, був придбаний у власність автомобіль «FordFocus», 2012 року випуску. Договір був укладений між ТОВ «Віннер-Мото Спорт» та ОСОБА_3 та є сумісною власністю подружжя.
04.08.2015 р. за договорами купівлі-продажу сім`я ОСОБА_7 придбала у власність земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;
Оскільки, сім`єю ОСОБА_7 було прийнято рішення про продаж вказаних земельної ділянки та житлового будинку, ОСОБА_9 надала нотаріальну згоду колишньому чоловіку на продаж вказаного майна.
У зв`язку із фактичним припинення шлюбних відносин ОСОБА_9 24.11.2016 р. видала заяву про відкликання раніше наданої заяву про надання дозволу продати житловий будинок та земельну ділянку.
У вересні 2017 року шлюб між сторонами був розірваний за рішенням суду.
Однак, не дивлячись на те, що ОСОБА_3 отримав зазначену заяву він уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку.
Позивачка вважає, що оскільки вона скасувала заяву від 29.12.2015 р., якою надала згоду на продаж об`єктів нерухомості, які є спільним сумісним майном подружжя, однак вказані договори були вчинені без її згоди, а грошові кошти після продажу спільного сумісного майна були приховані, вказані договори повинні бути визнані недійсними.
ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.184-187 т. 1, а.с. 12-16 т.3, а.с. 206-211 т.4) просив:
- визнати право власності по 1/2 частини автомобіля за ОСОБА_3 та ОСОБА_9 ;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 вартість 1/2 частини автомобіля в сумі 103740 грн.;
- стягнути з ОСОБА_9 на його користь 1/2 частину вартості ремонтних робіт здійснених в її службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 в сумі орієнтовно 12500 грн.;
- стягнути з ОСОБА_9 на його користь 1/2 частину вартості меблів в сумі 1717 грн.
В обґрунтування свого зустрічного позову зазначив, що жодних порушень в оформлені договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку не було, а ствердження позивачки про те, що вони припинили вести спільне господарство в листопаді 2016 року не підтверджено доказами.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу №5143/2017/587158 від 17.08.2017 року транспортного засобу марки «Ford Focus» д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2012 року випуску, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Витребувано у ОСОБА_1 із незаконного володіння автомобіль марки Ford Focus, 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір – білий.
Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки FordFocus, 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір – білий.
Здійснено поділ автомобіля марки Ford Focus, 2012 року випуску, р.н.  НОМЕР_1 , тип — легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір - білий відповідно до якого залишити автомобіль марки Ford Focus, 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір - білий у особистій приватній власності ОСОБА_3 та зобов`язано ОСОБА_3 сплати ОСОБА_2 вартість 1/2 автомобіля марки Ford Focus, 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір - білий у розмірі 116 532 грн. (сто шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять дві гривні, 00 коп.).
Визнано недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.03.2017 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнко Н.Б., реєстр № 327.
Визнано недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.03.2017 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнко Н.Б., реєстр № 329.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 47,7 кв.м, житловою площею 27,5 м , в цілому складається з: А - житловий кам`яний будинок; а - веранда; В - сарай; Р - літня кухня; Г - кладова; Д - підвал; Ж - навіс; 3 - літній душ; С - уборна; №1,2,3 - споруди, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна - 562662951108 та земельної ділянки кадастровий номер 5110800000:02:002:0208 площею 0,1135 га.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 47,7 м2 житловою площею 27,5 м2, в цілому складається з: А - житловий кам`яний будинок; а - веранда; В - сарай; Р - літня кухня; Г - кладова; Д - підвал; Ж - навіс; 3 - літній душ; С - уборна; №1,2,3 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 562662951108 та земельну ділянку кадастровий номер 5110800000:02:002:0208 площею 0,1135 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 621110951108, що розташовані в АДРЕСА_1 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
-1/2 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 47,7 м2 житловою площею 27,5 м2, в цілому складається з: А - житловий кам`яний будинок; а - веранда; В - сарай; Р - літня кухня; Г - кладова; Д - підвал; Ж - навіс; 3 - літній душ; С - уборна; №1,2,3 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 562662951108, який розташований в АДРЕСА_1 ;
-1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, площею 0,1135 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 621110951108, що розташована в АДРЕСА_1 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на:
- 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 47,7 м житловою площею 27,5 м , в цілому складається з: А - житловий кам`яний будинок; а - веранда; В - сарай; Р - літня кухня; Г - кладова; Д - підвал; Ж - навіс; 3 - літній душ; С - уборна; №1,2,3 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 562662951108, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, площею 0,1135 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 621110951108, що розташована в АДРЕСА_1 ;
Виділено в натурі та передано ОСОБА_2 у власність:
- 1/2 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 47,7 м2 житловою площею 27,5 м2, в цілому складається з: А - житловий кам`яний будинок; а - веранда; В - сарай; Р - літня кухня; Г - кладова; Д - підвал; Ж - навіс; 3 - літній душ; С - уборна; №1,2,3 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 562662951108, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, площею 0,1135 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 621110951108, що розташована в АДРЕСА_1 .
Виділено в натурі та передано ОСОБА_3 у власність:
- 1/2 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 47,7 м2 житловою площею 27,5 м2, в цілому складається з: А - житловий кам`яний будинок; а - веранда; В - сарай; Р - літня кухня; Г - кладова; Д - підвал; Ж - навіс; 3 - літній душ; С - уборна; №1,2,3 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 562662951108, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, площею 0,1135 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 621110951108, що розташовані в АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про судові витрати.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Зустрічна позовна заява ОСОБА_3 задоволена частково.
Визнано право власності на 1/2 частину автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір – білий за ОСОБА_3 .
Визнано право власності на 1/2 частину автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір – білий за ОСОБА_2 .
Залишено автомобіль FordFocus, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - легковий седан-В, номер шасі - НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 1596, маса без навантаження - 1290, категорія - В, тип пального - В, колір – білий у власності ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини відчуженого автомобіля у розмірі 116 532,00 грн. (сто шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять дві гривні 00 коп.).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частину вартості меблів у розмірі 1717 грн. (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень 00 коп.).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині визнання угод недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, розподілу майна в натурі та стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 75 876,40 грн. та винести в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в частині визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 недійсними та витребування з володіння ОСОБА_1 вищевказаного майна, визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя та здійснення поділу житлового будинку та земельної ділянки між подружжям в натурі та стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 75 876,40 грн. відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду про відсутність згоди позивачки на відчуження її чоловіком спірної земельної ділянки та будинку не відповідає дійсності та протирічить матеріалам справи, оскільки ОСОБА_9 була надана заява про надання згоди на відчуження вказаного майна.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 , представник ОСОБА_5 зазначає, що апеляційна скарга не ґрунтується на дійсних обставинах справи, рішення винесено з додержанням норм матеріального та процесуального права на підставі повного та всебічного дослідження матеріалів справи, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Інші учасники процесу судове рішення не оскаржували.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Богдашкіної Д.О., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , її представника адвоката Селюкова П.В., адвоката Падалко О.Ю., представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_11 в частині визнання угод недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, розподілу майна в натурі та стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції виходив з того, що при відчуженні ОСОБА_3 спірного майна була відсутня згода дружини на відчуження майна, що підтверджується відповідною заявою ОСОБА_2 , що автоматично робить вказані правочини по відчуженню майна недійсними, однак в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції мотивуючи рішення зробив висновок про фіктивний правочин, переписуючи правові позиції Верховного суду стосовно фіктивності правочинів.
Однак, з таким висновком суду колегія суддів погоджується не в повній мірі, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 10.09.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_12 уклали шлюб (а.с. 79 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у родині ОСОБА_7 народився син ОСОБА_13 (а.с. 80 т. 1). 
04.08.2015 року ОСОБА_3 , зі згоди його дружини ОСОБА_9 , укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий номер № 859 та договір купівлі-продажу житлового будинку, реєстровий номер 853, за умовами яких придбано:
- земельну ділянку, кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), площею 0,1135 га, втому числі за земельними угіддями під житловою забудовою одно- та двоповерховою – 0,0216 га, рілля – 0,0919 га, що розташована у АДРЕСА_1 ;
- житловий будинок загальною площею 47,7 кв. м, що розташована на земельній ділянці, кадастровий номер 5110800000:02:002:0208 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 205-206 т. 1).
29 грудня 2015 року позивач надала відповідачу ОСОБА_3 нотаріальну згоду на продаж зазначеного майна, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., реєстровий номер 2222.
24.11.2016 року ОСОБА_9 у нотаріуса Глущенко Н.М. написала заяву, реєстровий номер 2339, якою відкликано раніше подану заяву, справжність підпису на якій було засвідчено ОСОБА_14 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29.11.2015 року в реєстрі № 2222, в якій було надано дозвіл відповідачу за первинним позовом ОСОБА_3 продати житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 93 т. 1).
22.03.2017 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий номер 329 та договір купівлі-продажу житлового будинку, реєстровий номер що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с. 94-95, 204 т. 1).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 93172601 від 28.07.2017 року, право власності на земельну ділянку та житловий будинок зареєстровані за ОСОБА_1 (а.с.97-99 т. 1).
10 травня 2019 року ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 235 т. 3).
Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 04.08.2015 року, подружжям ОСОБА_7 за нотаріально посвідченими угодами купівлі-продажу придбано земельну ділянку, та розташований на неї житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 205-206 т. 1).
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з ч.3 ст.65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Здійснення права спільної сумісної власності, як і права спільної часткової власності, відповідно до стст.358, 369 ЦК відбувається за згодою співвласників.
Відповідно до посвідченої приватним нотаріусом Глущенко Н.М. зареєстрованої за номером №2339 від 24.11.2016 року, ОСОБА_9 у того ж самого нотаріуса відкликала раніше подану заяву про надання згоди на продаж 29.11.2015 року зареєстрованої в реєстрі № 2222 (а.с. 93 т. 1).
Згідно з частинами 1-3 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Статтею 214 ЦК України, передбачено, що особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.
Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів приходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_11 про визнання недійсними угод купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки підлягають задоволенню з тих підстав, що при укладанні угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на відчуження майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, була відсутня згода співвласника ОСОБА_9 , а тому такий правочин є недійсним.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_11 про визнання договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції зробив висновок про фіктивність правочину, однак поза увагою суду, залишилась та обставина, що позовні вимоги ОСОБА_11 про недійсність правочинів були заявлені з підстав відсутності її згоди на відчуження майна, яке є спільною сумісною власністю.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд не наділений повноваженнями змінювати підстави позову, а розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.
За таких підстав, колегія суддів погоджуючись з висновком суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, однак не погоджується з мотивуванням наведеним у рішенні суду, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну рішення, в частині мотивування.
Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно з ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Судом встановлено, що в період шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , 04 серпня 2015 року ОСОБА_3 укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий номер № 859 та договір купівлі-продажу житлового будинку, реєстровий номер 853, за умовами яких придбано:
- земельну ділянку, кадастровий номер 5110800000:02:002:0208, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), площею 0,1135 га, втому числі за земельними угіддями під житловою забудовою одно- та двоповерховою – 0,0216 га, рілля – 0,0919 га, що розташована у АДРЕСА_1 ;
- житловий будинок загальною площею 47,7 кв. м, що розташована на земельній ділянці, кадастровий номер 5110800000:02:002:0208 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 205-206 т. 1).
Згідно з на положеннями ст. 70 СК України частки в спільній сумісній власності подружжя є рівними, а відтак за кожним з подружжя має бути визнано право власності на 1/2 частину вказаного будинку. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про поділ майна між подружжям по 1/2 частині, однак колегія суддів, не погоджується з рішенням суду в частині його мотивування.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Стаття 215 ЦК України встановляє загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент йог вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину передбачених ст. 203 ЦК України.
Відповідно до абзацу четвертого п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, витребувавши житловий будинок та земельну ділянку у ОСОБА_1 , яка за договором купівлі – продажу придбала майно у ОСОБА_3 , виходив із фіктивності правочину, а також, що при відчуженні ОСОБА_3 спірного майна була відсутня згода дружини на відчуження майна, що підтверджується відповідною заявою ОСОБА_2 , що автоматично робить вказані правочини по відчуженню майна недійсними.
Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується за таких підстав.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено право володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річ, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.
Правило ч.1 ст.388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Колегія суддів зазначає, що, оскільки порушене право позивача захищено шляхом визнання правочину недійсним та визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні, норми матеріального права, передбачені статтею 388 ЦК України, судом застосовані бути не можуть.
За таких підстав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення та відмові у задоволенні позовних вимог про витребування майна підлягають задоволенню, з зазначених вище підстав.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно відсутності підстав визнання правочинів недійсними, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких подружжя придбавши майно є його співвласниками, відчуження такого майна має відбуватися за згодою. В даній справі, судом встановлено про відсутності згоди ОСОБА_2 на продаж спільного майна, а тому підстав для задоволення в цієї частині апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги, також не підлягають задоволенню тому, що зводяться до незгоди з судовим рішенням, та зазначенням до переоцінки доказів.
Відповідно до ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наданих до суду доказів понесених витрат на правничу допомогу з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають стягненню в рівних частках на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 49 228,32 грн. 
Колегія суддів також не вбачає підстав для стягнення витрат пов`язаних з експертними дослідженнями, тому, що ці дослідження проводились для обґрунтування позовних вимог, які судом задоволені не були, та які в подальшому сторонами не оскаржувалися. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення в частині витребування житлового будинку та земельної ділянки за АДРЕСА_1 , а також розподілу судових витрат, а рішення суду в частині визнання недійсними договорів купівлі продажу, визнання об`єктів спільною сумісною власністю житлового будинку та земельної ділянки за АДРЕСА_1 змінює з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в цих частинах при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2019 року в частині витребування житлового будинку та земельної ділянки за АДРЕСА_1 , а також розподілу судових витрат – скасувати.
Прийняти в цій частині постанову.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_16 про витребування земельної ділянки та житлового будинку – відмовити.
Стягнути в рівних частках на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 49 228 гривень 32 копійки.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2019 року в частині визнання недійсними договорів купівлі продажу, визнання об`єктів спільною сумісною власністю житлового будинку та земельної ділянки за АДРЕСА_1 – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 06 жовтня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда