ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/54/21 пров. № А/857/17286/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.
з участю секретаря судового засідання:                      Хабазня Ю.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Брильовським Р.М., час ухвалення судового рішення 09 год 14 хв у м. Львові, час складання повного тексту судового рішення 19 серпня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в : 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач) щодо не нарахування та невиплати їй грошової компенсації за додаткову соціальну відпустку відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі – Закон №504/96-ВР), як жінці, яка працює та має двох і більше дітей віком до 15 років за 2007, 2010-2014 роки та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй вказану грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.10.2020.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 17.08.2021 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить його скасувати в частині відмови у наданні компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік та прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй грошової компенсації за додаткову соціальну відпустку відповідно до статті 19 Закону №504/96-ВР, як жінці, яка працює та має двох і більше дітей віком до 15 років за 2014 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки відповідно до статті 19 цього Закону, як жінці, яка працює та має двох і більше дітей віком до 15 років за 2014 рік задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що якщо працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався правом у разі досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки. Тому вона не була зобов`язана звертатись, як вказує суд першої інстанції, і не зверталась до відповідача та відповідно не могла та не може долучити жодних доказів, які б підтвердили факт її звернення до відповідача із рапортом з дорученими документами, що підтверджують обставини та статус щодо надання додаткової соціальної відпустки за 2014 рік.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача Угніч І.В., який просив відхилити апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є матір`ю двох дітей : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №222 від 09.10.2020 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 начальника станції фельд`єгерського - поштового зв`язку батальйону управління в/ч НОМЕР_1 , звільнено наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) №105-РС від 8.10.2020 з військової служби у запас за підпунктом «г» та виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Галицько-Франківського ОРВК м. Львова.
Проте, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу частини, відповідачем протиправно не було проведено з нею усіх необхідних розрахунків щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці-військовослужбовцю, яка має двох дітей віком до 15 років, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи відповідача про відсутність у позивачки права на отримання компенсації за невикористану відпустку як матері двох дітей віком до 15 років у зв`язку з тим, що такі відпустки позивачу за 2007 та 2010-2013 роки надавалися, що підтверджується відповідними наказами. Що стосується надання позивачці компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік, суд першої вказав на відсутність у неї права на отримання такої компенсації у зв`язку з відсутністю у відповідача зареєстрованих рапортів та підтверджуючих документів про її волевиявлення скористатися соціальною додатковою відпусткою у 2014.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі – Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі – Закон №2011-XII), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Статтею 2 цього Закону визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ч.8 ст.101 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (абз.2 ч.14 ст.101 Закону №2011-XII).
Абзацом третім частини 14 статті 101 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
У свою чергу, частиною першою статті 4 Закону №504/96-ВР передбачено такі види відпусток :
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток (ч.2 ст.4 Закону №504/96-ВР).
У свою чергу, частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР серед іншого передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів (ч.2 ст.19 Закону №504/96-ВР).
Відповідно до ч.7 ст.20 цього Закону додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
Частиною першою статті 24 цього ж Закону передбачено, що У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені ст.ст.6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, вона, крім основної щорічної відпустки, має право на додаткову соціальну відпустку - як матері двох і більше дітей віком до 15 років на підставі ст.19 Закону №504/96-ВР (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із  двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, обов`язок щодо проведення усіх необхідних виплат, у тому числі, під час звільнення позивачки зі служби, покладається на відповідача.
З огляду на те, що на законодавчому рівні визначено право позивачки на компенсацію невикористаної додаткової відпустки під час звільнення, це право не обмежене жодними нормами закону, а відповідач свого обов`язку щодо забезпечення позивачки соціальною гарантією не виконав, колегія суддів прийшла до висновку про наявність у позивачки права на отримання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2014 рік як матері двох дітей віком до 15 років.
Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. З урахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивачки буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що позивач з питань виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не зверталася на час виключення її із списків військової частини, оскільки відповідно до Закону саме на відповідача покладено обов`язок здійснити розрахунок з особою, звільненою з військової служби, на день виключення із списків особового склад за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року по справі №380//54/21 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 09 жовтня 2020 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 09 жовтня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 08.12.2021.