ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/4021/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)
суддів: Подобєда І.М., Антоніка С.Г.

Розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 (повний текст складено та підписано 17.06.2021 суддя Фещенко Ю.В.) у справі №904/4021/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ІВК Техніка" (м. Харків) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" (м. Дніпро) 
про стягнення заборгованості за договором поставки № 05/02-3П від 05.02.2019 у загальному розмірі 25 218 грн. 50 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ІВК Техніка" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 05/02-3П від 05.02.2019 у загальному розмірі 25 218 грн. 50 коп. з яких:
- 19 054 грн. 62 коп. - основний борг; 
- 974 грн. 66 коп. - пеня; 
- 1 905 грн. 46 коп. - штраф;
- 871 грн. 91 коп. - інфляційні втрати;
- 2 411 грн. 85 коп. - 30% річних.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі №904/4021/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ІВК Техніка" 19 054 грн. 62 коп. - основного боргу, 967 грн. 18 коп. пені, 1 905 грн. 46 коп. штрафу, 871 грн. 91 коп. інфляційних втрат, 2 393 грн. 15 коп. 30% річних, 2 267 грн. 64 коп. - частину витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Приймаючи рішення місцевий господарський суд виходив з того,що доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 09.10.2020 товару на залишкову суму 19 054 грн. 62 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 30% річних у сумі 2 393,15 грн., пені у сумі 967,18 грн., штрафу у сумі 1 905,46 коп.,та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційну скаргу обґрунтовано настуним:
- у екземплярі договору поставки № 05/02-ЗП рід 05.02.2019р. наявному у відповідача п. 6.3. має інший зміст, а саме: «за порушення строків оплати товару, покупець на вимогу постачальника окрім штрафних санкцій (сплаща пені згідно з пунктом 6.2. договору) зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми згідно а статтею 625 Цивільного кодексу України.»
Відповідач укладаючи договір поставки № 05/02- погодитись на 30% річних, адже така цифра є завеликою, по відношенню до сторони договору
- стягнення аж 30% річних з відповідача не відповідає принципам справедливості, пропорційності.
- стягнення за відсутності у позивача збитків з відповідача неустойки: штрафу у розмірі аж 10% вартості непоставлешого товару та пені, що з урахуванням ціни договору становить близько 15 % вартості договору не відповідає вимогам ст. 234 ГК України та порушує визначені статтею 6 ГК України загальні принципи господарювання та є джерелом отримання юзивачем невиправданих додаткових прибутків, що є неприпустимим.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що:
- відносно посилання Відповідача на те що в його екземплярі договору зазначено не 30%, а 3% прошу суд взяти до уваги, що в суді першої інстанції та суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів відповідач не надав. Більш того, договір поставки було укладено в 2-х ідентичних примірниках для кожної сторони. Позивачем було надано копію договору поставки, де в п. 6.3. зазначено розмір річних, а саме 30%.
- доводи відповідача наведені в апеляційній скарзі належними і допустимими доказами не доведені і є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2021 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Кузнецову І.Л., Подобєда І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.07.2021 апеляційну скаргу залишено без руху; встановлений строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання ухвали.
16.08.2021 до канцелярії суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої на виконання ухвали суду додано відповідні докази.
Рішенням ВРП №1791/0/15-21 від 05.08.2021р. ОСОБА_1 звільнено з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, у зв`язку з чим, на підставі розпорядження керівника апарату суду №2334/21 від 18.08.2021, проведено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Антоніка С.Г., Подобєда І.М.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Подобєда І.М. на підставі розпорядження керівника апарату суду №2335/21 від 18.08.2021, проведено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, тощо) визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Іванова О.Г., Антоніка С.Г.
Ухвалою суду від 25.08.2021 справу №904/4021/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідача), судді: Іванов О.Г., Антонік С.Г. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі №904/4021/21. Розгляд апеляційної скарги ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження. 
23.11.2021 на підставі розпорядження керівника апарату суду №3523/21 через усунення обставин, що зумовили зміну судді, справу передано на розгляд раніше визначеному скалду суду у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Подобєда І.М., Антоніка С.Г.
Ухвалою суду від 23.11.2021 вищевказаною колегією суддів справу №904/4021/20 прийнято до свого провадження.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

05.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми "ІВК Техніка" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" (далі - покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 05/02-3П (далі - договір, а.с. 14-15).
На виконання умов договору, позивачем був поставлений відповідачу товар на загальну суму 23 263 грн. 13 коп. за видатковою накладною № 6461 від 09.10.2020 на суму 23 263 грн. 13 коп. (а.с. 17).
На оплату поставленого товару позивачем був виставлений відповідачу рахунок-фактуру № 7036 від 09.10.2020 на суму 23 263 грн. 13 коп.
Відповідач оплатив поставлений позивачем товар лише частково - в сумі 5 500 грн. 00 коп., на підтвердження чого до матеріалів справи залучено банківську виписку від 17.11.2020 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 19) та банківську виписку від 17.12.2020 на суму 500 грн. 00 коп. (а.с. 20), однак частина з вказаних оплат раніше була спрямована на погашення раніше виниклої заборгованості у відповідності до умов пункту 3.4. договору.
Отриману від відповідача часткову оплату за договором, на підставі пункту 3.4. договору, позивач розподілив на погашення існуючої заборгованості відповідача, у зв`язку з чим неоплаченою за видатковою накладною № 6461 від 09.10.2020 залишилася сума у розмірі 19 054 грн. 62 коп., що відображено у акті звіряння взаємних розрахунків (а.с. 21).
Свої зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого позивачем 09.10.2020 товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 19 054 грн. 62 коп.
Доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 09.10.2020 товару на залишкову суму 19 054 грн. 62 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення обставин укладання 05.02.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "ІВК Техніка" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" (далі - відповідач) договору поставки № 05/02-3П від 05.02.2019; поставки на виконання умов договору, позивачем відповідачу товару на загальну суму 23 263 грн. 13 коп. за видатковою накладною № 6461 від 09.10.2020р.; виставлення позивачем відповідачу рахунку -фактури № 7036 від 09.10.2020 на суму 23 263 грн. 13 коп; часткової оплати відповідачем поставленного позивачем товару в сумі 5 500 грн. 00 коп. 17.11.2020р., частина з яких була спрямована на погашення раніше виниклої заборгованості у відповідності до умов пункту 3.4. договору.
Відповідачем не оспорюється факт належного виконання судом першої інстанції вимог процесуального закону в частині спрямування на його адресу ухвали суду від 27.04.2021р., яку він отримав 29.04.2021, що вбачається з поштового повідомлення № 4930015224047. Відповідно, відповідач був обізнаних про розгляд даної справи судом і протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі 29.04.2021, міг скористатися наданою йому можливістю подати відзив на позовну заяву в строк по 14.05.2021 включно.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, станом на 17.06.2021 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.
Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частин 1, 3,4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України:
1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З урахуванням вищевикладеного, негативні наслідки пов`язані з ігноруванням відповідачем можливості скористатися своїми процесуальними правами покладаються на нього.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач «не був почутий судом» відхиляються як такі, що пов`язані з ігноруванням відповідачем наданими йому процесуальними правами для доведення своєї позиції суду першої інстанції.
Строк оплати поставленого позивачем 09.10.2020 товару на загальну суму 23 263 грн. 13 коп., є таким, що настав 21.10.2020.Свої зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого позивачем 09.10.2020 товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 19 054 грн. 62 коп.. Вказане і є причиною спору.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 09.10.2020 товару на залишкову суму 19 054 грн. 62 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.
Більше того, відповідно до частин 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.
Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.
Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.
Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 19 054 грн. 62 коп.
З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
Так, у пункті 6.2. договору сторони передбачили, що за порушення термінів оплати покупець на вимогу постачальника сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом всього періоду, за який сплачується пеня, від суми поставленого, але не оплаченого товару за кожний календарний день прострочення платежу, а у разі   перевищення затримки оплати більше, ніж на 10 календарних днів, покупець сплачує постачальникові штраф у розмірі 10% від суми поставленого, але не оплаченого товару.
За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 6.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.10.2020 по 23.03.2021 у сумі 974 грн. 66 коп.
Згідно із Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем у позовній заяві (а.с. 3), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості, але невірно визначено період прострочення, оскільки не було враховано, що у вказаному періоді наявний один додатковий неробочий день -14.10.2020 (День захисника України), отже вірним періодом прострочення є період з 22.10.2020 по 23.03.2021.
Отже, розрахунок пені, наведений у позовній заяві (а.с.3), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:
"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".
Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.
Отже, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, господарський суд встановив, що за видатковою накладною № 6461 від 09.10.2020 на суму 23 263 грн. 13 коп. граничним строком оплати є 21.10.2020, товар є неоплаченим відповідачем на залишкову суму 19 054 грн. 62 коп., отже пеня підлягає нарахуванню в період з 22.10.2020 по 23.03.2021 на суму заборгованості 19 054 грн. 62 коп. та в цей період складає 967 грн. 18 коп.
Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 967 грн. 18 коп.
Також на підставі пункту 6.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від суми поставленого, але не оплаченого товару у сумі 1 905 грн. 00 коп.
Так, одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.
В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Місцевим господарським судом правомірно враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.
Апелянт не оскаржує правильність висновків суду першої інстанції щодо розрахунку заявленого до стягнення штрафу в сумі 1 905 грн. 00 коп., встановлення його відповідності до умов договору та є арифметичної вірності.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У пункті 6.3. договору сторони визначили, що за порушення строків оплати товару, покупець на вимогу постачальника окрім штрафних санкцій (сплата пені згідно з пунктом 6.2. договору) зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Скаржником не надано доказів на підтвердження існування будь-якого іншого примірника договору, в якому розмір річних було б зазначено в розмірі 3% річних.
Відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються як необґрунтовані.
На підставі статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 6.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року у сумі 871 грн. 91 коп.
Враховуючи визначений місцевим господарським судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 30% річних, господарський суд встановив, що за видатковою накладною № 6461 від 09.10.2020 на суму 23 263 грн. 13 коп. граничним строком оплати є 21.10.2020, товар є неоплаченим відповідачем на залишкову суму 19 054 грн. 62 коп., отже 30% річних підлягають нарахуванню в період з 22.10.2020 по 23.03.2021 на суму заборгованості 19 054 грн. 62 коп. та в цей період складають 2 393 грн. 15 коп.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення господарського суду відповідає зазначеним вимогам, а відповідні доводи апеляційної скарги, з посиланнями на практику Верховного Суду носять характер вибіркового цитування тексту постанов суду касаційної інстанції, не спростовують законних і обґрунтованих висновків суду і не можуть бути підставою для скасування рішення, яке є предметом апеляційного оскарження. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі №904/4021/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3  405,00 грн. (а.с. 95) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі №904/4021/21 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі №904/4021/21 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору у сумі 3  405,00 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод полімерних матеріалів" (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Тверська, буд 13, кв. 93, код ЄДРПОУ 31468181)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України

Головуючий суддя                                                             М.О. Дармін

Суддя                                                                                 С.Г. Антонік

Суддя                                                                                І.М. Подобєд