ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14892/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
                    Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі головуючого судді Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у справі за позовом Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,                                           
В С Т А Н О В И Л А:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №216-20 від 15.06.2020 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов?язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до чинного законодавства. В обґрунтування позову вказав, що позивач маючи побоювання стати жертвою військового конфлікту, а також систематичного порушення прав людини в Азербайджанській Республіці, залишив країну свого походження та у пошуках притулку прибув в Україну, а у 2018 році звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У відповідь позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в основу якого покладене рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2020 №216-20. Позивач не погоджується із правомірністю рішення ДМС України з мотиву, що під час прийняття такого оскаржуваного рішення відповідач лише формально дослідив інформацію щодо країни-походження позивача та не виконав положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН. Крім того, за твердженням позивача, влада Азербайджанської Республіки не здатна забезпечити позивачеві захист від систематичного порушення прав людини.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, також не були з`ясовані всі обставини справи, не досліджені та не враховані надані до суду першої інстанції докази.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до частини 1  статті 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що Громадянин Азербайджанської Республіки Гасанов ОСОБА_2 звернувся до органу міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 09.10.2018 №259, в якій останній вказав, що він переїхав з Азербайджану до України ще у 1992 році у зв`язку з початком військових дій на території Азербайджану. А саме територія Агдамського району (центр регіону Нагірний Карабах), де раніше проживав позивач, була окупована вірменськими збройними силами. У період з 1990 по 1992 року заявник брав участь у бойових діях. Після розформування народного ополчення заявник переїхав до України, де проживав на підставі паспорту громадянина РСРС. В подальшому, за фактом втрати радянського паспорту заявник звернувся до посольства Азербайджанської Республіки та у травні 2013 року отримав паспорт громадянина Азербайджану. З цього періоду заявник перебував на території України нелегально. На переконання позивача незавершений конфлікт на території ОСОБА_3 перешкоджає йому повернутися до країни походження, та створює для життя заявника загрозу. Таким чином, через побоювання за своє життя заявник не має бажання повертатися до країни походження, а натомість воліє легалізувати своє перебування на території України.   
За результатами розгляду вказаної заяви та матеріалів особовою справи ДМС України прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за №216-20 від 15.06.2020.
Про результати розгляду заяви-анкети позивача було повідомлено 24.06.2020, шляхом вручення відповідного повідомлення Центрального міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області за №202 від 23.06.2020.
Вважаючи дане рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Правові відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).
Згідно пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
За приписами ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Керуючись ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У силу ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону №3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Колегія суддів зазначає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Також п. 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Отже, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_1 у ході проведення співбесіди 29.10.2018 пояснив, що він разом з матір`ю та двома братами проживав в с. Хачінстрой Агдамського району в Азербайджані. У 1988 році почався         конфлікт між ОСОБА_4 і Вірменією через ОСОБА_5 , та територія с. Хачінстрой Агдамського району була окупована вірменськими військами. Упродовж 1991 – 1992 років ОСОБА_1 брав участь у військових діях, у складі народного ополчення. Після створення регулярних військ народних ополченців відправили в запас. Після того, оскільки села в якому, проживав раніше заявник, вже не існувало та через відсутність можливості знайти роботу в ОСОБА_6 вирішив переїхати на проживання до України, де мав знайомих. На територію України заявник в`їхав на підставі паспорту громадянина СРСР. Після переїзду до України ОСОБА_1 спочатку займався сільським господарством, а останні 10 років працює таксистом у м. Києві. Перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_7 , власних дітей не має. Після втрати паспорту старого зразку заявник оформив у 2013 році в посольстві Азербайджанської Республіки паспорт громадянина Азербайджанської Республіки (зі строком дії до 30.05.2023). Проте на даний час заявник не бачить сенсу у своєму поверненні до Азербайджану, оскільки немає живих рідних та знайомих на території країни походження. Також заявник має побоювання, що невирішений конфлікт у ОСОБА_8 створює перешкоди для його повернення до Азербайджану.
При цьому, ОСОБА_1 у ході проведення співбесіди повідомив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, релігії, громадянства, політичними поглядами у країні походження.
Також в тексті анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстр. №0259 від 09.10.2018, заявника вказав наступне: що ні він, ні члени його родини не перебували у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях;   заявник до кримінальної відповідальності не притягувався та щодо нього адміністративні заходи у вигляді арешту чи затримання не застосовувалися.
За змістом ч. 5, 6 і 13 ст. 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Таким чином, досліджуючи інформацію по країні походження позивача ДМС України встановлено, що слова заявника стосовно військових дій в Агдамському районі та захоплення його невизнаною Нагірно-Карабахською Республікою знайшли свої підтвердження. При цьому за міжнародними оцінками, починаючи з 1994 року і до цього часу масштабних бойових дій між Азербайджаном та Вірменією не відбувалось, хоча стосунки між цими двома країнами залишаються вкрай напруженими. Виникають періодичні збройні сутички та провокації уздовж кордону. Питання ОСОБА_3 залишається невирішеним між країнами. Водночас було з`ясовано, що на решті території Азербайджанської Республіки відсутній відкритий збройних конфлікт, а влада держави протягом всього періоду вживала заходів для розміщення та покращення умов проживання внутрішньо-переміщених осіб, які після конфлікту на території ОСОБА_3 були вимушені покинути місця свого проживання.
Згідно з актуальною станом на день розгляду цієї справи судом інформації по країні походження позивача, у вересні 2020 року у Карабасі    відновилися бойові дії, в тому числі з використанням важкого озброєння. Війна закінчилася поразкою  Вірменії. 10 листопада 2020 набрала чинності угода про припинення вогню, виконання якої контролюватимуть російські військові. Вірменія за угодою передала територію         Азербайджану, повинна визнати територію         Азербайджанською         і дати дозвіл на побудову дороги з         Азербайджана         до         ексклавного         Нахічеваню         без блокпостів та перешкод для пересування нею азербайджанцям.
Отже, інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та посилання позивача наявність у нього   реальних побоювань стати жертвою конфлікту та/або переслідувань у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Водночас, матеріали особової справи позивача не містять достовірних та переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження.
Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.
Отже, причини, які позивач зазначив, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За таких обставин побоювання позивача стати жертвою переслідувань є необґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини з огляду на встановлені обставини.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки рішення відповідача про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1    ст. 315 КАС України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до    ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст  241,  242,  250,  308,  311,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5  ст. 328 КАС України.            
Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня    2021 року.  

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
 Судді:	 О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків