Постанова
Іменем України

01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 462/1817/19
провадження № 61-5541св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу»,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», підписану адвокатом Васильчиковим Іллею Володимировичем, на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року в складі судді Галайко Н. М. та на постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в складі колегії суддів Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Історія справи
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «ПУМБ», КП «Реєстрація майна та бізнесу» про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання вчинити дії.
 
Позов мотивував тим, що 10 грудня 2007 року він уклав з ПАТ «ПУМБ» кредитний договір № 5882510, за яким отримав кредит у розмірі 180 000 дол. США для придбання нерухомості. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань сторони того ж дня уклали договір іпотеки № 5882512, згідно умов якого позивач передав в іпотеку банку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому внаслідок порушення позичальником зобов`язання з повернення суми кредиту ПАТ «ПУМБ» звернувся до КП «Реєстрація майна та бізнесу» та в позасудовому порядку задовольнив свої вимоги як іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Позивач уважав таку реєстрацію незаконною, оскільки вона проведена з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки житловий будинок, переданий в іпотеку банку, використовувався позивачем як місце його постійного проживання, а загальна площа будинку не перевищує 250 м?. Посилався також на те, що ПАТ «ПУМБ» порушив строк звернення до державного реєстратора з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Уважав, що за наявності судового рішення від 11 квітня 2012 року про дострокове стягнення з позивача кредитної заборгованості банк мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки до 11 квітня 2015 року. Зазначав, що КП «Реєстрація майна та бізнесу» не перевірило отримання ОСОБА_1 письмової вимоги банку про усунення порушень основного зобов`язання та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а також не провело актуальну оцінку майна. 
 
З огляду на викладене ОСОБА_1 просив визнати протиправним і скасувати рішення від 12 січня 2018 року про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ «ПУМБ», прийняте КП «Реєстрація майна та бізнесу», та зобов`язати КП «Реєстрація майна та бізнесу» поновити запис про право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року позов задоволено:
- визнано протиправним та скасовано рішення від 12 січня 2018 року про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ «ПУМБ», прийняте КП «Реєстрація майна та бізнесу»;
- зобов`язано КП «Реєстрація майна та бізнесу» поновити запис про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 порушує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а установлений Законом № 1304-VIIмораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на здійснення державної реєстрації права власності на іпотечне майно за собою.
 
Суд зазначив, що направивши позичальнику вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом, банк змінив строк виконання основного зобов`язання на 06 липня 2011 року. У зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості за кредитним договором 12 грудня 2011 року позовна давність перервалася, а тому банк мав право на захист своїх прав як кредитора та іпотекодержателя до 12 грудня 2014 року. За таких обставин суд уважав, що звернувшись до державного реєстратора з заявою про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем у січні 2018 року, банк пропустив передбачений законом трирічний строк захисту своїх прав. При цьому суд зазначив, що вимоги закону про необхідність дотримання кредитором позовної давності поширюються й на позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу АТ «ПУМБ» залишено без задоволення, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що матеріалами справи підтверджується, що житловий будинок площею 121,6 м? за адресою: АДРЕСА_1 передано в іпотеку банку для забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, отриманим в іноземній валюті. При цьому житловий будинок використовується для постійного проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї, які іншого житла не мають. За таких обставин колегія суддів уважала, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який передбачає тимчасову заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, у тому числі в позасудовому порядку.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача про безпідставність посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині оскарженого рішення на пропуск банком позовної давності, однак вказані помилкові висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
 
Аргументи учасників справи
 
31 березня 2021 року ПАТ «ПУМБ» подало до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
- суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_1 з підстав пропуску банком позовної давності, не встановивши порушень вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;
- апеляційний суд мотивував задоволення позову виключно тим, що банк не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;
- не погодившись з мотивами задоволення позову, викладеними в рішенні суду першої інстанції, апеляційний суд залишив його без змін;
- позивач рішення суду першої інстанції не оскаржував, а відповідач подавав апеляційну скаргу на рішення суду про задоволення позову саме в контексті пропуску банком позовної давності; 
- КП «Реєстрація майна та бізнесу» є неналежним відповідачем у цій справі;
- у справі № 462/5816/16-ц, в межах розгляду якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, суди встановили, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є преюдиційним при розгляді справи № 462/1817/19 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов`язання вчинити дії;
- задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження не є примусовим стягненням майна в розумінні вимог указаного Закону. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі; взадоволенні клопотання банку про зупинення виконання рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду 
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 26 квітня 2021 рокузазначено, що відповідач оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи, що:
- суди при вирішенні спору не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду 17 квітня 2018 року в справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року в справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року в справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року в справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року в справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року в справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року в справі № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (щодо неналежного відповідача - державного реєстратора);
- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
- існує необхідність відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 та від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18, які застосовані апеляційним судом в оскарженій постанові.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що відповідно до кредитного договору № 5882510 від 10 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , позивач отримав кредит у розмірі 180 000 дол. США зі строком повернення до 10 грудня 2027 року. Цільове призначення кредиту - придбання нерухомого майна (житлового будинку загальною площею 121,6 м?, житловою площею 58,8 м?, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ).
 
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між позивачем та відповідачем 10 грудня 2007 року укладено договір іпотеки № 5882512, згідно якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку вказаний житловий будинок.
 
Позичальник допустив порушення виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 квітня 2012 року у цивільній справі №2-3972/11, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 189 171,15 дол. США та 245 116,89 грн.
 
У пунктах 4.1.1-4.1.2 договору іпотеки передбачено, що позивач вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у разі: невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання; невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи цього договору.
 
Пункт 4.7 договору іпотеки №5882510 від 10 грудня 2007 року передбачає застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.
 
02 листопада 2015 року ПАТ «ПУМБ» за вих. № 1583 направив ОСОБА_1 вимогу (попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмета іпотеки у свою власність), яка отримана позичальником 17 листопада 2015 року, у якій у зв`язку з порушенням боржником зобов`язань за кредитним договором та з наявністю заборгованості у розмірі 265 052,77 дол. США банк вимагав від ОСОБА_1 усунути порушення зобов`язань за кредитним договором, а у випадку невиконання законних вимог банку останній буде змушений через 30 днів з дня отримання цієї вимоги розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття предмету іпотеки у свою власність).
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 111045245, сформованим 18 січня 2018 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ПАТ «ПУМБ», підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 10 грудня 2007 року; вимога, серія та номер:1583, видана 02 листопада 2015 року, видавник ПАТ «ПУМБ»; рекомендоване повідомлення про вручення, серія, номер: 0530013075220. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає доводи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів. 
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м? для квартири та 250 м? для житлового будинку.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) зазначено, що «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Тому висновок апеляційного суду про те, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), є помилковим. Суд апеляційної інстанції не з`ясував чи підпадає квартира, що є предметом спору, під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, чи використовує позивач предмет іпотеки як місце постійного проживання. За таких обставин перевірці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця».
 
У справі, що переглядається, встановивши, що предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позивача, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, апеляційний суд зробив правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора, пред`явленого до ПАТ «ПУМБ».
Доводи касаційної скарги про те, що у справі № 462/5816/16-ц, в межах розгляду якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, суди встановили, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є преюдиційним при розгляді цієї справи, колегія суддів не приймає як такі, що спростовуються змістом судових рішень у справі № 462/5816/16-ц.
 
Аналіз змісту постанови апеляційного суду свідчить, що суд апеляційної інстанції фактично змінив мотиви задоволення позову, викладені у рішенні суду першої інстанції, не зазначивши про це в резолютивній частині постанови.
 
Разом з тим, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 335/5136/19 (провадження № 61-18942св20) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_1 та банком. Тому державний реєстратор є неналежним відповідачем, і у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора необхідно відмовити із зазначеної підстави. Тому постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні».
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір виник між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ» як особою, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру. Тому КП «Реєстрація майна та бізнесу» є неналежним відповідачем у справі за позовними вимогами про скасування рішення державного реєстратора і в зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Реєстрація майна та бізнесу» про скасування рішення державного реєстратора необхідно відмовити із зазначеної підстави. 
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) вказано, що «на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».
 
З огляду на викладене в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до КП «Реєстрація майна та бізнесу» про зобов`язання поновити запис про право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно слід відмовити внаслідок обрання позивачем в цій частині неефективного способу захисту порушених прав, які підлягають відновленню шляхом задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 335/5136/19 (провадження № 61-18942св20), від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) та від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Реєстрація майна та бізнесу» про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржені судові рішення в указаній частині - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Оскаржені судові рішення в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ» про скасування рішення державного реєстратора підлягають залишенню без змін як прийняті з дотриманням норм матеріального й процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», підписану адвокатом Васильчиковим Іллею Володимировичем, задовольнити частково.
 
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про скасування рішення державного реєстратора залишити без змін.
 
З прийняттям постанови суду касаційної інстанції рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 жовтня 2019 року та постанова Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                        В. І. Крат
 
Судді                                                                                   Н. О. Антоненко
 
                                                                                           І. О. Дундар
 
                                                                                           Є. В. Краснощоков
 
                                                                                           М. М. Русинчук