22-ц/804/2155/21 
                                                                                223/383/21 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                    
     „ 07 ”  жовтня  2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 223/383/21
Номер провадження 22-ц/804/2155/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Сікори М.М. 
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське  №1»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області 
з повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 26 травня 2021 року головуючого судді  Дочинця С.І. зі складанням повного тексту судового рішення 26 травня 2021 року по цивільній справі про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі-ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1») про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що він з 2006 року працював на підприємстві відповідача за професією гірника, та наказом № 14-к від 27 січня 2021 року його було звільнено за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП  України. В день звільнення з ОСОБА_1 не було здійснено розрахунок при звільненні. Станом на день подання позову - 07 квітня 2021 року, відповідач не сплатив позивачу належні при звільненні суми у розмірі 43 933,71 грн, які позивач просить стягнути на його корись. Також, зазначає, що його середньоденний заробіток на день звільнення становив 489,36 грн, а тому за 49 робочих днів - по день подання позовної заяви, за  затримку розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити йому середній заробіток у сумі 23 978,64 грн. Крім того, дії роботодавця, щодо не проведення з позивачем розрахунку при звільненні, поставили його у скрутне матеріальне становище, що унеможливило нормальне існування його та членів його сім`ї та призвело до тяжкого психологічного стану позивача, останній змушений був шукати інше джерело доходу, у зв`язку із чим він зазнав моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 10 000 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену суму заробітної плати в сумі 43933,71 грн,  середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом та в порядку відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 26 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1   задоволено частково. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 нараховану та несплачену суму заробітної плати у розмірі 42 493, 18 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 638, 16 грн; моральну шкоду в розмірі 5000 грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні іншої частини вимог позову  відмовлено.
В апеляційній скарзі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» просить змінити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшити розмір стягнутої суми на 50 відсотків та відмовити  в частині стягнення моральної шкоди у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.В обґрунтування доводів скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фінансового-господарському стану підприємства, відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати, та введенням простою  на підприємстві з грудня 2019 року; не прийнято до уваги, що покупці вугільної продукції відповідача не в повному обсязі розраховуються з підприємством за поставлену вугільну продукцію, у зв`язку з чим, підприємство не мало можливості розраховуватися з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП України;  судом не враховано, що джерелами виплати заробітної плати працівникам відповідача є кошти державного бюджету, однак до фонду заробітної плати не включаються суми сплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, одноразова допомога при виході на пенсію, сума вихідної допомоги при звільненні, компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні, які нараховані працівникам за час затримки при звільненні, суми які нараховані працівникам  за час затримки розрахунку при звільненні, тому, вказана заборгованість може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. Разом з тим, підприємство наголошувало на правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 716/9584/15-ц, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні. Стягнутий судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 638,16 грн не є співмірним, оскільки заборгованість із заробітної плати перед позивачем виникла з причин, які не залежать від підприємства.  Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн, то вважають, що позивачем не доведено обставин за якими йому було спричинено моральну шкоду. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судове засідання апеляційного суду  ОСОБА_1 та представник ДП ««Шахтоуправління «Південнодонбаське №1 »  не з`явилися,  належним чином були  повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограм,зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№ 2597,2598,судових повісток,про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення( а.с. 70-72,76,77). Надали до суду апеляційної інстанції   заяви про розгляд справи без їх участі ( а.с. 73,75).
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим,  з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції  не вбачає перешкод для розгляду справи, з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених  ч.1 ст.371 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.  
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга    задоволенню  не  підлягає  з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
             Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
             Таким вимогам закону судове рішення  відповідає.
Судом першої інстанції  встановлено, що позивач з 22 травня 2006 року по 27 січня 2021 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1», та був звільнений 27 січня 2021 року наказом №14-к від 27 січня 2021 внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01 вересня 1972 року (а.с. 8-10).
Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» № 1121 від 28 квітня 2021 року ОСОБА_2 дійсно працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та згідно з наказом № 14-к позивача було звільнено з підприємства 27 січня 2021 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.
Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 57 070,89 грн. Сума до сплати у січні 2021 року складає 45 742,07 грн., з них: 2 738,16 грн було перераховано згідно з платіжним дорученням № 46 від 09 лютого 2021 року; 1 234,11 грн було перераховано згідно з платіжним дорученням від 31 березня 2021 року.
Відповідно до листа відповідача № 820 від 29 березня 2021 року станом на 17 березня 2021 року лишається непогашеною сума заробітної плати відповідача у сумі 43 933,71 грн (а.с. 11).
Відповідно до листа підприємства № 1121 від 28 квітня 2021 року ,станом на 26 квітня 2021 року позивачу не перерахованою 42 493,18 грн.Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 489,36 грн (а.с. 25).
Згідно з актами про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 19 жовтня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-Енерговугілля » припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 21-24).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованості з заробітної плати підтверджена доказами та не заперечується відповідачем. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку,відповідач свій обов*язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив,  а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вирішуючи позовні вимоги  в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з принципу диспозитивності та дійшов висновку про необхідність  стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 638,16 грн. по день ухвалення судового рішення (81 робочий день х 489,36 грн = 39 638,16 грн ) . Суд задовольнив вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку , дійшовши висновку, що компенсація у розмірі 39 638,16 грн буде в повній мірі відповідати балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації.
Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у сумі 5 000 грн, суд першої інстанції виходив з міркувань розумності, виваженості, справедливості та доведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу.
             Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи .
         Суд першої інстанції ,діяв відповідно до положень закону та обставин справи,а вимоги апеляційної скарги не обґрунтовують підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. 
         На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.
          Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
          Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
            Згідно із ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.
            Положеннями ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
           Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
            Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
            Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.
           Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.
           У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
           У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, також,  такий обов`язок роботодавець не виконав у повному обсязі і по день винесення судового рішення , дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день  винесення судового рішення   у розмірі 39 638,16 грн., який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
         Враховуючи, що на час звернення позивача до суду ( 14 квітня 2021 року) розмір заборгованості  складав 43 933,17 грн., апеляційний суд  вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначений судом до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.
           Доводи апеляційної скарги щодо неможливості своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні не з вини роботодавця, а внаслідок відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, не заслуговують на увагу, адже нормами трудового законодавства (ст.ст.116, 117 КЗпП України) не встановлено зв`язку між обов`язком роботодавця належним чином розраховуватися з працівниками та наявністю у нього коштів.
          Даний обов`язок роботодавця є абсолютним, а кореспондуюче йому право працівника - таким, що підлягає захисту незалежно від фактичної можливості роботодавця виплачувати нараховані працівнику кошти.
            Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити про те,що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
           Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237-1 КЗпП України).
          За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, невиплати коштів при звільненні, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
         Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших.
         Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 296/10853/16-ц (провадження № 61-28488св18).
         Суд першої інстанції, встановивши факт завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок невиплати всіх сум ,що належали йому від підприємства  при звільненні, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та обґрунтовано визначив її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
         Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
         Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
           Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду.
          Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд  не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
           Відповідно до підпункту «в» пункту 4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
         Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд – 

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1  – залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 26 травня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 08 жовтня 2021 року.

Судді: