Ухвала
23 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 742/3590/17
провадження № 61-18331ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 
2019 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 
2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 
2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна.
Позовна заява мотивована тим, що після смерті батька ОСОБА_4 та на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року ОСОБА_2 є власником 5/12 частин житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані на 
АДРЕСА_1 , що раніше належали її батьку. 
ОСОБА_3 належить на праві власності 7/12 частин спірного будинку та земельної ділянки, при цьому пропозиція ОСОБА_2 про поділ майна у добровільному порядку відповідачем залишена без відповідного реагування, що стало підставою для звернення до суду.
Посилаючись на вищевказане,  ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд в рахунок 5/12 частин виділити їй в будинку, який розташований на АДРЕСА_1 , кімнати, які на плані будівлі «А-1» позначені цифрами «1-2» площею 13,5 кв. м та «1-3» площею 13,7 кв. м, загальною площею 27,2 кв. м; 
в рахунок 5/12 частин сараю, що на схематичному плані земельної ділянки позначений на технічному плані літерою «Б-1», виділити ОСОБА_2 8,437 кв. м сараю та виділити їй 5/12 частин земельної ділянки, 
що складає 0,0122 га; обов`язок замурувати двері з приміщення «1-1» 
у приміщення «1-2» спірного будинку покласти на неї; визнати за нею право власності на виділене майно, визнавши його окремим самостійним об`єктом нерухомого майна; виділити ОСОБА_3 у рахунок 7/12 частин будинку приміщення: «1-1» площею 10,1 кв. м, «1-4» площею 12,7 кв. м, «1-5» площею 7,7 кв. м, «1-6» площею 4,7 кв. м, «1-7» площею 1,3 кв. м, «1-8» площею 2,1 кв. м, загальною площею 38,6 кв. м; у рахунок 7/12 частин надвірних будівель та споруд виділити ОСОБА_3 11,809 кв. м сараю, позначеного на технічному плані літерою «Б-1»; у рахунок 7/12 частин земельної ділянки виділити ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0171 га.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 
від 20 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, яка просила провести поділ будинку та земельної ділянки, не залучила до участі 
у справі співвласника житлового будинку ОСОБА_1 , 
як співвідповідача, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2019 року, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 
від 20 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.
Виділено ОСОБА_2 в рахунок 5/12 або (42/100) частин домоволодіння на АДРЕСА_1 відповідно до варіанту 2 розподілу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, додатки 3, 4 до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи 
від 25 червня 2019 року: кухню «1-2», площею 13,5 кв. м, вартістю 
34 030 грн; кімнату «1-2», площею 13,7 кв. м, вартістю 22 763 грн; всього по житловому будинку: 27,2 кв. м, вартістю 56 793 грн.
За надвірними будівлями та спорудами: Ѕ частину огорожі вартістю 
1 417 грн, всього за надвірними будівлями - 1 417 грн.
Всього по житловому будинку та надвірним будівлям ОСОБА_2 виділено: 27,22 кв. м, вартістю 58 210 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на вищезазначене майно.
Відхилення від ідеальної частки ОСОБА_2 складає: по площі 
на 27,42 - 27,2 = 0,22 кв. м менше; по вартості на 59 019 грн - 58 210 грн = 809 грн менше. Арифметична частка згідно з варіантом за вартістю: 0,38.
Виділено ОСОБА_3 в рахунок 7/12 (58/100) частин домоволодіння на АДРЕСА_1 відповідно до варіанту 2 розподілу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, додатки 3, 4 до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи 
від 25 червня 2019 року: передпокій «1-1», площею 10,1 кв. м, вартістю 25 460 грн; кімнату «1-4», площею 12,7 кв. м, вартістю 21 101 грн; кімнату 
«1-5», площею 7,7 кв. м, вартістю 12 794 грн; коридор «1-6», площею 
4,7 кв. м, вартістю 8 219 грн; приміщення автономної системи опалення (котельня) «1-7», площею 1,3 кв. м, вартістю 2 273 грн; ванну «1-8», площею 2,1 кв. м, вартістю 3 673 грн; всього по житловому будинку: 38,6 кв. м, вартістю 73 520 грн.
За надвірними будівлями та спорудами: Ѕ частину огорожі вартістю 
1 416 грн; сарай «Б» вартістю 8 499 грн; всього за надвірними будівлями та спорудами вартістю 18 413 грн.
Всього по житловому будинку та надвірним будівлям ОСОБА_3 виділено: 38,6 кв. м, вартістю 83 435 грн.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначене майно.
Відхилення від ідеальної частки ОСОБА_3 складає: по площі 
на 38,6 - 38,38 = 0,22 кв. м більше; по вартості на 82 626 грн - 83 435 грн = 809 грн більше. Арифметична частка згідно варіанту по вартості: 0,62.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 
809 грн за отримання надлишку при розподілі на 5/12 та 7/12 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .
Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які виділені співвласникам у житловому будинку, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 необхідно провести наступні ремонтно-будівельні роботи: влаштувати дверний вхідний прорізь замість віконного; влаштувати тамбур входу; демонтувати та закласти дверні прорізи між приміщеннями «1-1» та «1-2».
Лінія розподілу горища житлового будинку проходить по лінії розподілу першого поверху. При необхідності по лінії розподілу горища влаштувати перегородку.
Схема розподілу житлового будинку згідно з варіантом 2, додатки 3 та 4.
Виділено ОСОБА_2 відповідно до варіанту 2 розподілу земельної ділянки, додаток № 4 до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи 
від 25 червня 2019 року: 
- земельну ділянку, яка обмежена лініями розподілу, які проходять через точки 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-1: точка 1 знаходиться на відстані 1,82 м від стіни будинку до точки 2, довжиною 4,45 м; від точки 2 до точки 3, довжиною 4,51 м; від точки 3 по лінії розподілу житлового будинку до 
точки 4, яка знаходиться на межовій лінії (на відстані 0,75 м від стіни будинку); від точки 4 до точки 5, довжиною 6,62 + 8,31 +6,74 м: від точки 5 до точки 6, довжиною 3,88 + 2,38 м; від точки 6 до точки 7, довжиною 
7,44 м; від точки 7 до точки 8, довжиною 6,56 м; від точки 8 до точки 9, довжиною 15,18 м; від точки 9 до точки 10, довжиною 2,72 м; від точки 10 до точки 11, довжиною 5,46 м; від точки 11 до точки 1, довжиною 1,0 м; 
в тому числі накладено земельний сервітут на ділянку обмежену точками 
1-2-3-10-11-1 та площею 9,8 кв. м.
Загальна площа земельної ділянки - 122,00 кв. м, в тому числі земельний сервітут - 9,8 кв. м (для проходу).
Визнано за ОСОБА_2 право власності на вищезазначену земельну ділянку.
Виділено ОСОБА_3 відповідно до варіанту 2 розподілу земельної ділянки, додаток № 4 до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25 червня 
2019 року, земельні ділянки:
- перша ділянка площею 58,4 кв. м, на якій знаходиться частина житлового будинку, та яка обмежена лініями розподілу, які проходять через точки 
1-2-3-12-1:точка 1 знаходиться на відстані 1,82 м від стіни будинку до 
точки 2, довжиною 4,45 м; від точки 2 до точки 3, довжиною 4,51 м; від точки 3 по лінії розподілу житлового будинку до точки 12, яка знаходиться на лінії розподілу житлового будинку між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; від точки 12 до точки 1, довжиною 12,49 + 0,41 + 1,82 м;
- друга ділянка площею 112,6 кв. м, яка обмежена лініями розподілу, які проходять через точки 11-13-8-9-10-11: від точки 11 до точки 13, довжиною 13,07 м; від точки 13 до точки 8, довжиною 7,86 м; від точки 8 до точки 9, довжиною 15,18 м; від точки 9 до точки 10, довжиною 2,72 м; від точки 10 до точки 11, довжиною 5,46 м.
Загальна площа земельної ділянки 58,4 + 112,6 = 171,00 кв. м.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначені земельні ділянки.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні відносини, при цьому має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Поділ спірного будинку та земельної ділянки між сторонами у справі жодним чином не впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 , оскільки вона є власником іншого об`єкта житлової нерухомості. 
Із урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, найбільш раціональним є варіант 2 розподілу будинковолодіння, що визнаний висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, оскільки зазначений варіант розподілу будинковолодіння передбачає менший розмір грошової компенсації, ніж варіант 1.
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2021 року (у складі колегії суддів: Ступак О. В., Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.) у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника 
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року та касаційною скаргою ОСОБА_1 , 
на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 
від 20 вересня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна відмовлено на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України (провадження № 61-1155ск21).
Не погоджуючись з рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2019 року, у квітні 2021 року 
ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, оскаржив його в апеляційному порядку.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року 
(у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бобрової І. О., Шарапової О. Л.) апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 
від 20 вересня 2019 року закрито на підставі пункту 3 частини першої 
статті 362 ЦПК України.
09 листопада 2021 року ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 
2019 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 
2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 
2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду 
на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Предметом позову у цій справі є поділ нерухомого майна.
Позовна вимога майнового характеру - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі.
Таким чином, позовна вимога про поділ будинковолодіння та земельної ділянки є майновою, оскільки за своєю правовою природою пов`язана з володінням майном.
Судами встановлено, що вартість спірного будинку становить 142 454 грн. 
З ухвали Верховного Суду від 12 лютого 2021 року вбачається, що вартість спірної земельної ділянки становить 19 490 грн.
Вартість всього спірного майна, про поділ якого заявлено вимогу, становить 161 944 грн (142 454 грн + 19 490 грн), що станом на 01 січня 2021 року не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином 
(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неврахування апеляційним судом правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), згідно з яким визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Доводам заявника про те, що оскаржуване судове рішення стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ще одного співвласника оспорюваного будинковолодіння, який не був залучений до участі у справі, надана належна оцінка під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої 
статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Зазначення у постанові Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2019 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук