ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8053/21 Справа № 202/1045/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,
суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі — Усик А.Д.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за користування частиною спільного майна, -

В С Т А Н О В И В : 

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за користування частиною спільного майна.
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що він з 22 листопада 2018 року є власником 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, та яка раніше належала ОСОБА_3 (чоловіку відповідача). Інша частина квартири належить ОСОБА_1 .. Відповідачка та члени її сім`ї користуються вказаною квартирою в цілому, без надання доступу позивачу до житла. Позивач зазначає, що 04 жовтня 2019 року направив на електронну адресу відповідачки проект договору про встановлення порядку користування житловим приміщенням (спірної квартири). За даними мережі інтернет вартість оренди двокімнатної квартири складає від 5000,00 грн. до 7300,00 грн. за один місяць оренди. Таким чином, половина від середньої щомісячної орендної плати складає 2 625,00 грн..
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь компенсацію у розмірі 36 750,00 грн. (50 % від середньої щомісячної орендної плати за квартиру, що складає 2625,00 х 14 місяців) за користування частиною спільного майна.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі та стягнуто на його користь з відповідачки компенсацію за користування частиною спільного майна за період часу з грудня 2018 року по січень 2020 року у розмірі 36750,00 грн..
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ст. 358 ЦК України передбачає право співвласників на отримання від інших співвласників матеріальної компенсації вартості своєї частки, володіння та користування якою є для нього неможливим, тоді як позивач фактично намагається стягнути майнову шкоду у вигляді збитків — неотриманих ним доходів, які він міг би отримати за умови, якщо передав би свою частку майна в оренду третім особам. Апелянт вказує, що матеріали справи не містять жодних доказів неможливості надання позивачу його майна в натурі, а з вимогами про визначення режиму користування майном, виділення частки в натурі він не звертався. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення скасувати.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 22 листопада 2018 року є власником 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, та яка раніше належала ОСОБА_3 (чоловіку відповідачки).
Інша частина квартири належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1998 року, що підтверджується копією відповідного договору та довідкою КП «ДМБТІ» ДОР № 16854 від 12 листопада 2018 року.
Згідно довідки № 16679 про склад сім`ї, у вказаній квартирі, станом на 16 листопада 2018 року, зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ..
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
При цьому слід також враховувати, що у силу положень ст.ст. 21, 24,
41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними
у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Крім того, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. 
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26
ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. 
Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди – спір вирішується судом. 
Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 
Колегією суддів встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачки компенсацію за користування частиною спільного майна, так як він не має фактичного доступу до квартири. 
При цьому, доказів того, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні частиною квартири, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.
Питання про встановлення порядку користування спірною квартирою, виділення частки в натурі, стягнення компенсації в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, позивачем не ставилось.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог. 
Сам факт того, що позивач є власником частини квартири не є підставою для стягнення з відповідачки компенсації за користування частиною спільного майна.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі не встановив фактичні обставини, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..
Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1261,20 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року — скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за користування частиною спільного майна - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1261,20 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.М. Деркач
М.О. Макаров
І.Ю. Ткаченко