ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9153/21 Справа № 182/5668/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 182/5668/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м. Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичній особі. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 14 грудня 2018 року в с.Велика Костромка Апостолівського району Дніпропетровської області водій автомобіля марки «ЗАЗ-968МВ», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який рухався в попутному з автомобілем напрямку. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув. Позивач є сином загиблого, у зв`язку із смертю батька позивачу спричинена значна та непоправна моральна шкода, яка заключається у моральних стражданнях. 
Станом на дату настання ДТП відповідальність водія ОСОБА_3 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діяв на момент настання ДТП станом на 14 грудня 2018 року. 
14 грудня 2018 року за фактом настання вище вказаної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040410001237 з кваліфікацією по ст.286 КК України та розпочато досудове розслідування. 
Позивач посилається на те, що відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. На підтвердження того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає. 
На думку позивача викладене вище свідчить про те, що він має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача. І таке право вибору, як відновлення свого порушеного права, це виключне право позивача і ніхто не може йому вказувати, як його відновлювати, оскільки таке гарантоване законом.
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на свою користь 22 338 грн. в рахунок страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди та 4 000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що цивільно-правова відповідальність водія джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини, якщо шкоду завдано життю чи здоров`ю потерпілого, тому відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку страховика відшкодувати шкоду, завдану життю чи здоров`ю потерпілого джерелом підвищеної небезпеки. При цьому представник позивача посилається на висновки, викладені в Постанові Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі № 554/858/19, Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 345/3335/17, Постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 445/370/19.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 14 грудня 2018 року в селі Велика Костромка Апостолівського району Дніпропетровської області водій автомобіля марки «ЗАЗ-968МВ», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який рухався в попутному з автомобілем напрямку (а.с.8). 
Внаслідок ДТП, що сталося 14 грудня 2018 року в селі Велика Костромка Апостолівського району Дніпропетровської області, пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що свідчить актовий запис про смерть № 1041, складений 19 грудня 2018 року Металургійним районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9). 
15 грудня 2018 року за фактом настання вказаної вище ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040410001237 з кваліфікацією по ст.286 КК України та розпочато досудове розслідування. 
На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована відповідачем ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ № 7566105 (а.с.17).
Постановою Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області Нікопольського відділу поліції Апостолівського відділення поліції від 26 червня 2019 року кримінальне провадження за № 12018040410001237, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 грудня 2018 року за кваліфікацією по ст.286 КК України, було закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля ОСОБА_3 ознак складу злочину. 
В описової частини вищевказаної постанови вбачається, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали необережні та неуважні дії пішохода ОСОБА_4 , який в темний час доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, безпосередньо перед автомобілем почав рухатися в напрямку траєкторії руху автомобіля, тим самим порушив вимоги п.4.1., 4.14 Правил дорожнього руху України. Одночасно в постанові зазначається, що відповідно до висновку експерта № 32/10.1/63 від 25 березня 2019 року, водій автомобіля марки «ЗАЗ-968МВ», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 повинен був діяти, згідно з вимогами п.12.3 ПДР України, однак, останній не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода ОСОБА_4 , своєчасно виконавши вимоги п.12.3 ПДР України. В діях водія ОСОБА_3 по керуванню автомобілем невідповідність вимогам ПДР України, які б могли знаходитися в причинному зв`язку з ДТП, не вбачається (а.с.53 зв).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що факт відсутності будь - яких рішень, якими встановлена причетність ОСОБА_3 до смерті ОСОБА_4 (вироку, постанови у кримінальному або адміністративному провадженні, висновку перевірки по страховому випадку самої страхової компанії) свідчать про безпідставність звернення позивача до суду про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичній особі, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог. 
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Спірні правовідносини урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
За ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.
Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
У пункті 1.3 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Згідно із ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 цього Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.
Пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.3 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.
Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Отже, та обставина, що відносно водія закрито кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, не звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки.
Такі правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 345/3335/17, Постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 445/370/19, Постанові Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 195/646/19, Постанові Верховного Суду від 20.05.2021 року у справі № 501/2015/16-ц.
На підставі наведеного вище колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те що факт відсутності будь - яких рішень, якими встановлена причетність ОСОБА_3 до смерті ОСОБА_4 (вироку, постанови у кримінальному або адміністративному провадженні, висновку перевірки по страховому випадку самої страхової компанії) свідчать про безпідставність звернення позивача до суду про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичній особі, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог, та вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що цивільно-правова відповідальність водія джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини, якщо шкоду завдано життю чи здоров`ю потерпілого, тому відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку страховика відшкодувати шкоду, завдану життю чи здоров`ю потерпілого джерелом підвищеної небезпеки.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 14 грудня 2018 року в селі Велика Костромка Апостолівського району Дніпропетровської області водій автомобіля марки «ЗАЗ-968МВ», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який рухався в попутному з автомобілем напрямку (а.с.8). 
Внаслідок ДТП, що сталося 14 грудня 2018 року в селі Велика Костромка Апостолівського району Дніпропетровської області, пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що свідчить актовий запис про смерть № 1041, складений 19 грудня 2018 року Металургійним районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9). 
З урахуванням встановлених вище обставин, вимог ч. 3 ст. 1193 ЦК України, вимог ст. ст. 27.4, 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька в розмірі 22 338 грн., оскільки дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_4 , трапилась за участю водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки «ЗАЗ-968МВ», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий, який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП із її смертельним наслідком. У цій справі неможливо визнати, що потерпілий, який помер внаслідок наїзду на нього забезпеченого транспортного засобу, навіть за наявності його вини у порушенні Правил дорожнього руху, але за відсутності у нього умислу на заподіяння шкоди, діяв у взаємозв`язку разом з водієм цього джерела підвищеної небезпеки. Також відповідач не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», а тому з урахуванням ст.ст. 27.4, 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач по справі ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» має обов`язок сплатити сину страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька в розмірі 22338 грн., з урахуванням того, що відповідно до ст. 27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» загальний розмір відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних зарплат у місячному розмірі, що станом на 01.12.2018 становить 44676 грн. (3723 грн. х 12 = 44676 грн.) та з урахуванням того, що право на страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька мають два сина загиблого, а саме позивача по справі - ОСОБА_1 та другий син ОСОБА_5 , тобто по 22338 грн. на кожного.
При цьому колегія суддів не може прийняти до уваги посилання відповідача на те, що шкоди ОСОБА_4 було завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що ДТП трапилася з вини пішохода ОСОБА_4 , який, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, порушив вимоги п. 4.1, 4.14 ПДР України та знехтував заходами безпеки дорожнього руху. Однак, досудовим розслідуванням не було встановлено, що ОСОБА_4 усвідомлено бажав заподіяти собі шкоду, або хоча не бажав, але свідомо припускав настання наслідків у вигляді своєї смерті.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька в розмірі 22338 грн. 
Крім того,  колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та Постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» в особі адвоката Стефківського В.І., який діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 033, виданого на підставі рішення Львіської обласної кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури від 03 липня 2013 року укладено договір № 2904 про надання професійної правничої допомоги від 01 липня 2020 року (а.с.22-24).
Згідно Додатку № 2 до Договору № 2904 про надання правничої допомоги від 01 липня 2020 року та детального розрахунку робіт (наданих послуг) від 25.09.2020 року, позивачу при підготовці позову надана правнича допомога, а саме: правовий аналіз наявних доказів, опрацювання законодавчої бази, формулювання правової позиції, аналіз судової практики та написання, підготовка, копіювання та надсилання позовної заяви, загальна вартість послуг складає 4000 гривень (а.с.26). 
Згідно детального розрахунку робіт (наданих послуг) від 16.08.2021 року, позивачу при підготовці апеляційної скарги надана правнича допомога, а саме: правовий аналіз наявних доказів та написання, підготовка, копіювання та надсилання апеляційної скарги, загальна вартість послуг складає 3000 гривень (а.с.69). 
Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката.
Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції в сумі 7 000 грн.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн., що становить мінімальний розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою на момент подання позову, та 1261,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька в розмірі 22338 грн., витрат на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції в сумі 7 000 грн. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги в сумі 2102 грн. 
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року скасувати та постановити нове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичній особі - задовольнити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька в розмірі 22338 (двадцять дві тисячі триста тридцять вісім) грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну професійну правничу допомогу в сумі 7 000 (сім тисяч) грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь держави судовий збір в сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року. 

Головуючий:        
                                       
Судді: