ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 460/3358/21 пров. № А/857/15963/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області     про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій,-
суддя (судді) в суді першої інстанції – Комшелюк Т.О., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просив: визнати протиправним рішення від 05 квітня 2021 року № 34/03.15-24 про відмову, як особі з інвалідністю ІІ групи, у переході на інший вид пенсії, що призначається відповідно ст. 37 до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року; зобов`язати призначити та виплатити із 18 березня 2021 року, як особі з інвалідністю ІІ групи, пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх без винятку складових заробітної плати, відображеної у довідках Гощанської районної державної адміністрації від 24 березня 2021 року № 03-28/5, від 24 березня 2021 року № 03-28/4. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуваючи на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, отримує пенсію по інвалідності, як особа з інвалідністю ІІ групи. Вказує, що 17 березня 2021 року звільнився із посади, робота на якій дає право на призначення пенсії державного службовця, і тому, маючи стаж роботи на посаді державного службовця понад 20 років, набув право на призначення пенсії по інвалідності у розмірах, передбачених ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року. У зв`язку із цим 29 березня 2021 року подав заяву про призначення пенсії як особі з інвалідністю ІІ групи, що обчислюється виходячи із положень ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року. Проте, 05 квітня 2021року відповідач прийняв рішення про відмову в переході на інший вид пенсії № 34/03.15-24 з тих підстав, що позивач не досяг пенсійного віку, передбаченого пенсійним законодавством, а тому не набув права на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу». Звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду при ухваленні постанови від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18) вказала, що Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. Вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки воно порушує його права та інтереси і прийнято всупереч положенням чинного законодавства і правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. Вказує, що оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців і був звільнений з неї, тому набув право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 05 квітня 2021 року № 34/03.15-24 про відмову ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи, у переході на інший вид пенсії, що призначається відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплатити із 18 березня 2021 року ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи, пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх без винятку складових заробітної плати, відображеної у довідках Гощанської районної державної адміністрації від 24 березня 2021 року  № 03-28/5, від 24 березня 2021 року № 03-28/4.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, мав стаж на посаді державної служби понад 20 років, станом на 01 травня 2016 року та перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, тому має право на призначення пенсії по інвалідності згідно із ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, та, відповідно, на переведення з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом № 1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення відповідача про те, що 01 травня 2016 року набув чинності Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», згідно зі ст. 90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказує, що законодавцем чітко визначено вік для отримання пенсії за віком як державному службовцю, а саме 62 роки. 
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 13 жовтня 2016 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області як отримувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09 липня 2003 року. Позивачу в період з 13 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2018 року виплачувалась пенсія як особі з інвалідністю ІІІ групи, а з 23 жовтня 2018 року по 01 листопада 2021 року призначено і виплачується пенсія як особі з інвалідністю ІІ групи. Дата чергового переогляду медико-соціальною експертною комісією – жовтень 2021 року (а.с.7, 8, 9). 
В період з 06 березня 1998 року по 17 березня 2021 року позивач працював в Гощанській районній державній адміністрації на різних посадах державної служби, що підтверджується копіями трудової книжки серія НОМЕР_1 та довідки Гощанської районної державної адміністрації від 24 березня 2021 року  № 03-28/3 (а.с.13-16,17-18).
29 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності ІІ групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року (а.с.24).
Рішенням від 05 квітня 2021 року  № 34/03.15-24 відповідач відмовив ОСОБА_1 в переході на інший вид пенсії з тих підстав, що право на одержання пенсії державних службовців мають чоловіки, які досягли віку 62 роки. Крім того, у рішенні зазначено, що вік позивача на дату звернення за переходом на інший вид пенсії становив 56 років 6 місяців. Оскільки ОСОБА_1 на день звернення не досяг пенсійного віку, передбаченого пенсійним законодавством, тому права на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» не має (а.с.26-27).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначаються Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності 01 травня 2016 року (далі – Закон № 889-VІІІ).
Відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Починаючи з 28 грудня 1993 року (дати набрання чинності Законом України № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року) і до 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Закону № 889-VІІІ), визначення загальних засад діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, регулювалося Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.
Умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, передбачені розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пунктом 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до пункту 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889 для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Колегія суддів зазначає, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Згідно із частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
З матеріалів справи слідує, що позивач просить перевести його на пенсію не за віком, а по інвалідності на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин необхідно додатково застосувати частину 9 статті 37 цього Закону, яка передбачає, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Таким чином, для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної йому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, необхідні такі обов`язкові умови:
- наявність страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі які мають стаж державної служби не менше 10 років;
- переведення на пенсію по інвалідності особам можливе осіб з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.
Отже, після 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року) право на призначення пенсії державного службовця по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ зберігають лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ та мають передбачені частиною 9 статті 37 Закону № 3723-ХІІ страховий стаж і стаж державної служби.
Окрім того, на зміст рішення про переведення на пенсію по інвалідності впливають також час визнання особи інвалідом та час звернення особи за призначенням такої пенсії.
Вищезазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 822/524/18.
Як встановлено судом першої інстанції, стаж роботи позивача на державній службі станом на 01 травня 2016 року становив понад 20 років і він є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копіями довідки до акту огляду МСЕК Серія 12 ААБ №516002 від 07 листопада 2019 року та довідки Гощанської районної державної адміністрації Рівненської області від 24 березня 2021 року № 03-28/3.
Таким чином, оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, мав стаж на посаді державної служби понад 20 років станом на 01 травня 2016  року та перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно із статтею 37 Закону № 3723-XII, та, відповідно, на переведення з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом № 1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.
Посилання скаржника на статтю 90 Закону № 889-VIII, згідно з якою пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону № 1058-IV, як на підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності на підставі ст. 37 Закону №3723-XII, є безпідставними, оскільки Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII  не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах перехід позивача на пенсію по Закону № 3723-XII є призначенням нового виду пенсії, а не переходом із одного виду пенсії на інший.
Разом з цим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині того, що відновлення порушених прав відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV, ч. 9 ст.   37 Закону № 3723-XII слід здійснити з 18 березня 2021 року (наступного дня після припинення державної служби і набуття права на призначення такої пенсії).
Судом першої інстанції встановлено, що станом на дату виникнення спірних правовідносин, 29 березня 2021 року, позивачу виплачується пенсія по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 1058-IV. При цьому, в силу вимог закону у нього наявне право на призначення пенсії як особі з інвалідністю ІІ групи відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII.
Відповідно до  ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.
Згідно із пунктом 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.
Оскільки, позивач із заявою про переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року звернувся до пенсійного органу 29 березня 2021 року, нарахування та виплата такої пенсії повинна проводитись з дня звернення із відповідною заявою, тобто з 29 березня 2021 року.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплатити ОСОБА_1 із 29 березня 2021 року як особі з інвалідністю ІІ групи пенсію по інвалідності відповідно ст. 37 до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх без винятку складових заробітної плати, відображеної у довідках Гощанської районної державної адміністрації від 24 березня 2021 року № 03-28/5, від 24 березня 2021 року № 03-28/4.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно із п. 4 ч. 1  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта  статті 317 КАС України).
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду, з урахуванням висновків та обставин встановлених вище.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 460/3358/21 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини цього рішення у такій редакції: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплатити із 29 березня 2021 року ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи, пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх без винятку складових заробітної плати, відображеної у довідках Гощанської районної державної адміністрації від 24 березня 2021 року  № 03-28/5, від 24 березня 2021 року № 03-28/4».
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2021 року.