ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 428/11047/20
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1384/21

Чернігівський апеляційний суд  у складі:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є., 
позивач: Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», 
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2021 року у справі за позовом Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
місце ухвалення рішення суду – м. Чернігів, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 30 березня 2021 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» скерувало до Сєвєродонецького міського суду Луганської області позов до ОСОБА_3 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість  у розмірі 70 615,75 грн, 8 666,28 грн, як три відсотки річних, та 49 521,14 грн інфляційних нарахувань. Заявлені вимоги вмотивовані тим, що відповідачці на праві власності належить нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 , якому позивач надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проте у період з лютого 2012 року по квітень 2019 року ОСОБА_3 плату за надані послуги не здійснювала, внаслідок чого виникла заборгованість.
Представник підприємства зазначав, що на неодноразові претензії щодо сплати боргу ОСОБА_3 не реагувала, і оскільки законодавством визначено обов`язок боржника сплатити інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання, наявні підстави для стягнення з відповідачки  вищенаведених сум на користь ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ».
Ухвалою Сєвєродонецького міського суду від 06 січня 2021 року дану цивільну справу на підставі ч. 1 ст. 27 ЦПК України передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова.
Рішенням від 30 березня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 лютого 2012 року по 29 лютого 2020 року включно в сумі 70 615,75 грн, інфляційні в сумі 49 521,14 грн та 8 666,28 грн – 3% річних. Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 з 27 грудня 2016 року не являється власником нежитлового приміщення та не користується ним, отже позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за теплопостачання за період з 27 грудня 2016 року по 29 лютого 2020 року заявлені до неналежного відповідача і є безпідставними. 
Представник відповідачки – адвокат Кравченко В.В., заперечуючи проти вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з 01 лютого 2012 року по 26 грудня 2016 року, зазначає, що у спірному житловому приміщенні у 2009 році орендатором ОСОБА_4 було проведено від`єднання від системи центрального опалення та демонтаж радіаторів, а матеріали справи не містять жодних доказів про укладення між ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» та ОСОБА_2 договору з приводу надання послуг теплопостачання у дане нежитлове приміщення, у зв`язку з чим, починаючи з 2009 року по 27 грудня 2016 року, будь-які послуги щодо опалення приміщення магазину промислових товарів позивачем не надавались, і доказів протилежного останнім не надано.
Звертає увагу, що ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» звернулось з позовом 30 грудня 2020 року, отже позовні вимоги за період до 29 грудня 2017 року пред`явлено з пропуском строків позовної давності, тому наполягає на застосуванні наслідків спливу позовної давності.
Наголошує на тому, що жодних судових повісток ОСОБА_2 не отримувала, оскільки всі виклики та повідомлення надсилались за її зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , тобто за адресою в/ч НОМЕР_1 , де остання проходить військову службу. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила дитину, у зв`язку з чим з 01 березня 2019 року по 01 квітня 2022 року перебуває у декретній відпустці і за своїм місцем реєстрації та місцем проходження служби не знаходиться, тому і не могла отримувати судову кореспонденцію.
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позов ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 являється власником приміщення магазину промислових товарів, розташованого по АДРЕСА_1 , і є споживачем послуг теплопостачання, які надає позивач, проте в період з 01 лютого 2012 року по 29 лютого 2020 року за спожиті послуги не сплачувала, внаслідок чого виникла заборгованість. Районний суд констатував, що нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу ґрунтується на приписах ст. 625 ЦК України, тому зазначені суми підлягають стягненню з відповідачки.  
З таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.  
У справі встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної власності належало приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2005 року, державна реєстрація указаного права була проведена 15 серпня 2005 року (а.с. 9-10). 
29 травня 2012 року позивач направив цінним листом на адресу ОСОБА_3 проект договору № 698 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 21 травня 2012 року для належного його оформлення у встановленому законом порядку (а.с. 11, 12-14).
13 грудня 2013 року Сєверодонецьким міським судом за заявою ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги з теплопостачання, які надаються за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 12 425,86 грн та 397,88 грн трьох відсотків річних (а.с. 52). Ухвалою від 23 січня 2015 року Сєвєродонецький міський суд задовольнив заяву ОСОБА_1 та скасував наведений вище судовий наказ (а.с. 51).  
Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості, сума основного боргу за оплату послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у період з лютого 2012 року по квітень 2019 року становить 70 615,75 грн (а.с. 18-19, 27), розмір трьох відсотків річних за указаний період – 8 666,28 грн (а.с. 20-21, 28), розмір інфляційних втрат за цей же період – 49 521,14 грн (а.с. 22-23, 29).     
Згідно з довідкою відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , 1987 року народження, з 30 січня 2019 року знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 62). Зазначене місце реєстрації відповідачки підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області (а.с. 70) та копією паспорта останньої (а.с. 121).
Зі змісту договорів купівлі-продажу від 27 грудня 2016 року, копії яких надані до апеляційної скарги стороною відповідача, вбачається, що указаної дати ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_5 прийняла у власність в цілому приміщення магазину промислових товарів, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 127, 128).  Відповідне майнове право ОСОБА_5 зареєстроване 27 грудня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить наявна у матеріалах справи інформація з реєстру (а.с. 171, 172).
Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» зазначало про те, що відповідачка, являючись власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , своєчасно не здійснювала оплату за надані послуги, у зв`язку з чим у період з лютого 2012 року по квітень 2019 року виникла заборгованість, яку погасити у добровільному порядку споживач відмовляється.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. 
За приписами ч. 4 ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила), а також ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до положень ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» постачання теплової енергії та гарячої води належить  до комунальних послуг.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону (ч. 2 ст. 12 Закону).
Згідно з п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджений постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (в редакції постанови КМУ від 03 вересня 2009 року № 933).
Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (п. 18 Правил). Відповідно до п. 30 Правил споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати послуги в установлені договором строки.
За правилами ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови  договору. 
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, пославшись на те, що відповідачка, являючись власником нежитлового приміщення і будучи споживачем послуг теплопостачання, які надає позивач, має заборгованість зі сплати за спожиті послуги, починаючи з 01 лютого 2012 року.
Так, у справі встановлено, що відповідачка з 27 травня 2005 року являлась власником нежитлового приміщення – магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 , яке отримувало послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 , починаючи з 01 лютого 2012 року проводилась оплата указаних послуг. 
Твердження скаржниці про відсутність між сторонами правовідносин з приводу надання комунальних послуг у зв`язку з не укладенням з ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» договору не беруться до уваги з огляду на таке.
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» саме на споживача, яким є ОСОБА_2 , а не постачальника послуг, покладений обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Такому обов`язку відповідачки відповідає обов`язок позивача, як надавача послуг, підготувати та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону). Доказів звернення відповідачки до постачальної організації щодо укладення відповідного договору матеріали справи не містять.  
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким погодився і Верховний Суд у своїй постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц.
Отже, незважаючи на те, що договір про постачання теплової енергії та гарячої води сторонами письмово не оформлений, між ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» та ОСОБА_2 склалися фактичні договірні відносини, відповідно до яких позивач взяв на себе зобов`язання надавати послуги з теплопостачання, а відповідачка – дотримуватися Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та своєчасно сплачувати вартість теплової енергії за діючими тарифами.  
Стверджуючи у апеляційній скарзі про безпідставність нарахування заборгованості з теплопостачання, відповідачка посилається на те, що у 2009 році у приміщенні було проведено від`єднання від системи централізованого опалення шляхом демонтажу радіаторів, у зв`язку з чим будь-які послуги ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» щодо опалення приміщення не надавались і не здійснювались. У той же час стороною відповідача не надано жодних належних доказів того, що відключення приміщення по АДРЕСА_1 було проведено з дотриманням Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 року № 169, згідно з п. 13 якого єдиною підставою для перегляду умов або розірвання договору про надання послуги є акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води.
Отже, висновки суду першої інстанції про наявність заборгованості відповідачки перед позивачем за надані послуги з теплопостачання та постачання гарячої води відповідають обставинам даної справи.
У той же час, дійшовши правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що 27 грудня 2016 року нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 , було відчужене (продане) ОСОБА_2 іншій особі, у зв`язку з чим обов`язок щодо утримання відповідачкою зазначеного нерухомого майна з 27 грудня 2016 року припинено. 
Зважаючи на наведені обставини, вимоги ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 27 грудня 2016 року по 30 квітня 2019 року є безпідставними, тому стягненню належить заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 лютого 2012 року по 26 грудня 2016 року, яка відповідно до розрахунку позивача становить 43 634,47 грн. Також з відповідачки слід стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних, оскільки таке нарахування позивачем здійснено на підставі ст. 625 ЦК України, тобто відповідно до закону, у розмірі відповідно 46 078,20 грн та 7 134,26 грн.      
Оцінюючи клопотання скаржника про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд виходить з такого.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 1 ст. 267 ЦК України).
Верховний Суд у своїй постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц указав, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Порядок направлення судових повісток визначений ст. 128 ЦПК України. Так, відповідно до ч. 7 даної норми у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що з 30 січня 2019 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 . Аналогічне зареєстроване місце проживання зазначає відповідачка і у своїй апеляційній скарзі.
Судові засідання у справі призначались на 05 березня та 30 березня 2021 року. Судові повістки-повідомлення на ім`я ОСОБА_2 надсилались за її зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , проте, були повернуті до суду першої інстанції не врученими з довідками відділення Укрпошта про причини повернення поштового відправлення – «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 77, 83). Крім цього, суд першої інстанції направляв відповідачці поштову кореспонденцію не лише за місцем реєстрації, а і за адресою, яку ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» зазначила у позові, проте повістки повернулись до суду не врученими з відміткою «за закінченням терміну зберігання». До обов`язку суду не входить встановлення фактичного (не зареєстрованого) місця проживання/перебування особи за відсутності в матеріалах справи відповідних даних. 
Отже відповідачка відповідно до положень ст. 128 ЦПК України вважається такою, що була належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 із заявою про застосування позовної давності не зверталась.
Посилання адвоката Кравченко В.В. на те, що ОСОБА_2 зареєстрована за місцем проходження військової служби – місцем знаходження в/ч НОМЕР_1 , але у зв`язку з народження дитини остання з 01 березня 2019 року перебуває у декретній відпустці, за своїм місцем реєстрації не знаходиться та фактично проживає за іншою адресою, через що і не отримувала судову кореспонденцію, не беруться до уваги колегії суддів, зважаючи на те, що у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 Верховний Суд указав на те, що з огляду на положення законодавства про свободу пересування та вільний вибір місця проживання є зрозумілою  відмінність між місцем проживання і «зареєстрованим» місцем проживання. У цьому зв`язку потрібно зауважити, що спільним для обох понять є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного «спілкування» з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів, фізичних/юридичних осіб при визначенні територіальної юрисдикції судових справ за участі цієї особи; надсилання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання є умовою належного повідомлення особи).
Таким чином, враховуючи наведені обставини, зокрема те, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, та із заявою про сплив строку позовної давності до суду першої інстанції не зверталась, підстави для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності відсутні.
Беручи до уваги неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи, апеляційний суд відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, зменшивши необхідну до стягнення суму заборгованості та період, за який вона утворилася.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційний суд змінює в частині рішення суду першої інстанції і частково задовольняє апеляційну скаргу, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з ОСОБА_2 на користь ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» 1 580,49 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» на користь відповідачки 782,26 грн – за розгляд справи судом апеляційної інстанції.                
Вирішуючи заявлене у апеляційній скарзі клопотання адвоката Кравченка В.В. про відшкодування усіх понесених документально підтверджених судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Представництво інтересів відповідачки ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Кравченко В.В. здійснював на підставі ордеру серії СВ № 141583 від 06 вересня 2021 року та договору про надання правової допомоги від 07 серпня 2021 року, згідно з п. 4.1 якого клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар в розмірі та строки, обумовлені сторонами (а.с. 119, 118).
06 вересня 2021 року ОСОБА_2 було сплачено адвокату Кравченку В.В. 12 800 грн як гонорар за договором про надання правової допомоги, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера від 06 вересня 2021 року (а.с. 148).
На підтвердження вказаної суми коштів, сплачених відповідачкою за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний акт-розрахунок від 06 вересня 2021 року, за яким усього було витрачено 16 робочих годин на загальну суму 12 800 грн (а.с. 149).
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а також пропорційність задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає можливим у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України частково задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу та стягнути на її користь 3 175,68 грн.         
Керуючись  ст.ст. 141, 367, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, 
                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2021 року в частині визначеного розміру заборгованості за послуги теплопостачання,  періоду такої заборгованості та розміру судових витрат – змінити, виклавши перший абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:
«Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (зареєстроване місце знаходження: м. Сєвєродонецьк Луганської області, б-р Дружби Народів, 19; код ЄДРПОУ 00131050) заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 лютого 2012 року по 26 грудня 2016 року включно в сумі 43 634,47 грн, інфляційні в сумі 46 078,20 грн та  3 % річних за порушення грошового зобов`язання в сумі 7 134,26 грн 28 коп., і судові витрати в сумі 1 580,49 грн, а всього 98 427,42 грн».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (м. Сєвєродонецьк Луганської області, б-р Дружби Народів, 19, ЄДРПОУ 00131050) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 782,26 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом та 3 175,68 грн витрат на правовому допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.

Головуюча:                                       Судді: