ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5625/21 Справа № 210/4392/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,  апеляційну скаргу   ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року, яке постановлено суддею Ступаком С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 08 квітня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
В липні 2020 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Виконком Металургйної районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області, Департамент Державної архітектурно – будівельної інспекції у Дніпропетровській області про зобов`язання знесення самочинного будівництва, який в подальшому уточнила.
В обґрунтування уточненого позову зазначено, що позивач проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0665 га. По сусідству з позивачем, у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проживає відповідач ОСОБА_2 . На території домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить відповідачу, розташовуються будівлі, незаконним чином розміщенні, а саме: сарай, туалет та душ. Дані забудови сприяють руйнуванню житлового будинку позивача у зв`язку із порушенням державних будівельних норм. При будівництві зазначених споруд не забезпечено улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які повинні були б запобігти стоку атмосферних опадів з покрівель і карнизів на суміжну ділянку позивача. На усні претензії позивача ОСОБА_4 відповідач не реагує та відмовляється від добровільного знесення самочинних забудов. 
Згідно відповіді Виконкому Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради від 08 листопада 2013 року вих. №22/501 на звернення позивача щодо законності розміщення споруд на території домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2  встановлено, що на території домоволодіння АДРЕСА_2 побудовано сарай, туалет вздовж існуючої межі вказаного домоволодіння та АДРЕСА_2 і душ на відстані 50 см. від існуючої межі між зазначеними домоволодіннями. Власником домоволодіння АДРЕСА_2 дані будівлі побудовано без дозвільних документів та на власника складено адміністративний протокол за порушення ст. 150 КУпАП «Порушення правил користування жилим приміщенням та жилими будинками». 
Крім того, позивач зазначила, що відповідно до листа від 08 липня 2014 року, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, щодо результатів перевірки забудов на території домоволодіння АДРЕСА_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення відносно власника вищезазначеного домоволодіння по встановленому факту самочинного збудованих господарських будівель і споруд. Також власнику надано обов`язковий до виконання припис про усунення порушень, який не виконано на теперішній час та об`єкти самочинного будівництва залишилися в незмінному стані.
У зв`язку з чим позивач вважає, що будівельні роботи проводились відповідачем ОСОБА_2  з порушенням вимог будівельних норм без набуття права на виконання будівельних робіт, що є порушенням вимог ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 16, 376 ЦК України, звернулася до суду з вказаним позовом, вважаючи, що самочинні будівництва, розташовані з порушенням будівельних норм на території домоволодіння відповідача та завдають шкоди житловій будівлі позивача, підлягають знесенню.
На підставі наведеного вище, позивач просила суд зобов`язати власника домоволодіння АДРЕСА_2 відповідача ОСОБА_2  знести самочинні будівництва, а саме: сарай, туалет та душ, розташовані біля межі з територією домоволодіння  АДРЕСА_1 , яка належить  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1  на праві власності.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував, що зведені відповідачем сарай, туалет та душ є самочинним будівництвом. Дані забудови сприяють руйнуванню житлового будинку позивача у зв`язку із порушенням державних будівельних норм, оскільки при будівництві зазначених споруд не забезпечено улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які повинні запобігти стоку атмосферних опадів з покрівель і карнизів на суміжну ділянку, чим порушують права та інтереси позивача.
На думку апелянта, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано відповіді Виконкому Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради від 08 листопада 2013 року вих. №22/501 на звернення позивача щодо питання законності розміщення споруд на території домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 ; лист від 08 липня 2014 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області щодо результатів перевірки забудов на території домоволодіння АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 850 грн.
Представник позивача вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, оскільки правопорушення є таким, що триває, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, з наступних підстав.  
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137521088 від 12 вересня 2018 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки кадастровий номер 1211000000:02:191:0025, площею 0,0665 на підставі Рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 2956, виданий 29.08.2018 року, видавник: Криворізька міська рада. (а.с.40)
Відповідач ОСОБА_2  є власником будинку АДРЕСА_2 згідно Договору купівлі-продажу від 22 травня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Перекопською І.С. (а.с.89)
Відповідно до Листа вих. №22/0501 від 08 листопада 2013 року голови Дзержинської районної у місті ради Степанюк С.Д. «Про розгляд звернення» Виконкомом Дзержинської районної у місті ради на звернення ОСОБА_4 з питань законності розміщення будівель на території домоволодіння АДРЕСА_2 , з виходом на місце встановлено, що на території домоволодіння АДРЕСА_2 побудовано сарай, туалет вздовж існуючої межі між вказаними домоволодіннями та АДРЕСА_2 і душ на відстані 50 см. від існуючої межі між зазначеними домоволодіннями. Власником домоволодіння АДРЕСА_2 дані будівлі побудовано без дозвільних документів та на власника складено адміністративний протокол за ст. 150 КУпАП України «Порушення правил користування жилим приміщенням та жилими будинками» (а.с.48)
Згідно листа вих.№ 11/29-2260 Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 09 вересня 2020 року, станом на 07 вересня 2020 року, надати документи по зверненню у 2013 році ОСОБА_4 стосовно питання законності розміщення будівель на території домоволодіння АДРЕСА_2 та адміністративний протокол, складений відносно власника зазначеного домоволодіння не має можливості, оскільки термін їх зберігання збіг та вони знищенні комісією за актами. (а.с.60)
Відповідно до листа вих. №Г-634/06 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 08 липня 2014 року, ними розглянуто лист ОСОБА_4 від 10 червня 2014 року щодо забудови на території домоволодіння АДРЕСА_2 . Під час виїзду за вищевказаною адресою будівельні роботи не виконувались, на вказаній території встановлено факт самочинно збудованих господарських будівель і споруд. За результати проведеної перевірки відносно власника домоволодіння складено протокол про адміністративне правопорушення та надано припис про усунення порушень. (а.с.49)
Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 18 жовтня 1989 року уклала шлюб з ОСОБА_7 . Після укладення шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 115,116)
Згідно позапланової перевірки Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 02 липня 2014 року складено Акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, відповідно до якого відповідач у 2000 році на території домоволодіння по АДРЕСА_2 самовільно виконала будівельні роботи з будівництва душу та сараю, чим порушила ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 р. На момент проведення перевірки будівельні роботи не виконуються, роз`яснено порядок введення об`єкта в експлуатацію, який збудований без дозволу виконання будівельних робіт. (а.с.69)
02 липня 2014 року головним державним інспектором Криворізького відділу контролю та державного нагляду територіального управління з контролю за будівництвом об`єктів, якістю будівель матеріалів та державного ринкового нагляду Правобережжя видано Припис №21 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, відповідно до якого з метою усунення виявлених порушень запропоновано відповідачу усунути виявлені правопорушення згідно чинного законодавства України та будівельні роботи виконувати тільки у разі наявності відповідного дозвільного документа (а.с.70)
02 липня 2014 року головним державним інспектором Криворізького відділу контролю та державного нагляду територіального управління з контролю за будівництвом об`єктів, якістю будівель матеріалів та державного ринкового нагляду Правобережжя складено Протокол про адміністративне правопорушення відносно відповідача за вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.96 КУпАП. (а.с.67-68)
Постановою т.в.о. начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області Садовим І.Д. №21-КР/14 по справі про адміністративне правопорушення від 15 липня 2014 року визнано відповідача ОСОБА_2 винною у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. (а.с.73)
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач по справі посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 на території домоволодіння АДРЕСА_2 самовільно збудувала сарай, туалет та душ. Дані самовільні забудови сприяють руйнуванню житлового будинку позивача у зв`язку із порушенням державних будівельних норм. При будівництві зазначених споруд не забезпечено улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які повинні були б запобігти стоку атмосферних опадів з покрівель і карнизів на суміжну ділянку позивача. На усні претензії позивача ОСОБА_4 відповідач не реагує та відмовляється від добровільного знесення самочинних забудов. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулась до суду зі спливом строком позовної давності, що є підставою для відмови в задоволені позову.
Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання знесення самочинного будівництва, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
У пунктах 5, 22, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості, відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.
Європейській суд з прав людини у справі «Іванова и Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) від 21 квітня 2016 року наголошував, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності».
Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Отже, системний аналіз зазначених вище положень закону та ст. 376 ЦПК України дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
За змістом статті 376 ЦК України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Знесення самочинного об`єкта збудови, відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта забудови чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц та Постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 640/13906/17.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з даним позовом, позивач по справі посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 на території домоволодіння АДРЕСА_2 розташувала самовільні будівлі, а саме: сарай, туалет та душ. Дані забудови сприяють руйнуванню житлового будинку позивача, у зв`язку із порушенням державних будівельних норм. При будівництві зазначених споруд не забезпечено улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які повинні були б запобігти стоку атмосферних опадів з покрівель і карнизів на суміжну ділянку позивача. На усні претензії позивача ОСОБА_4 відповідач не реагує та відмовляється від добровільного знесення самочинних забудов. 
Натомість, як вбачається з матерів справи, позивачем ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано доказів того, що внаслідок самочинного будівництва відповідачем сараю, туалету та душу порушуються права позивача відповідно до ст. 391 ЦК України, та зазначені самовільні забудови сприяють руйнуванню житлового будинку позивача.
При цьому колегія суддів колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи не заявлялось.
Разом з тим, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинних будівництв не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення таких будівль, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч. 7 ст. 376 ЦК України.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позов, згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Крім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.
При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що за змістом ст. 391 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з підстав звернення до суду зі спливом строком позовної давності, що є підставою для відмови в задоволені позову, оскільки в даному випадку позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК Україн, не надано належних та допустимих доказів того, що самочинні забудови сарай, туалет та душ порушують права позивача, відповідно до ст. 391 ЦК України, які сприяють руйнуванню житлового будинку позивача.
У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності є помилковим, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі відповідно до вимог ст. 391 ЦК України.
Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано відповіді Виконкому Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради від 08 листопада 2013 року вих. №22/501 на звернення позивача щодо питання законності розміщення споруд на території домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 ; лист від 08 липня 2014 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області щодо результатів перевірки забудов на території домоволодіння АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 850 грн., оскільки доказів порушення прав позивача зазначеними самовільними прибудовами, матеріали справи не містять. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що самочинні будівлі, зведені відповідачем, сарай, туалет та душ сприяють руйнуванню житлового будинку позивача, у зв`язку із порушенням державних будівельних норм, оскільки при будівництві зазначених споруд не забезпечено улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які повинні запобігти стоку атмосферних опадів з покрівель і карнизів на суміжну ділянку чим порушують права та інтереси позивача, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано доказів встановлення причинного зв`язку між діяннями відповідача та руйнування житлового будинку позивача.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, оскільки в даному випадку в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання знесення самочинного будівництва слід відмовити за недоведеністю, оскільки позивачем ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що внаслідок прибудови незаконним чином відповідачем сараю, туалету та душу порушуються права позивача відповідно до ст. 391 ЦК України, які сприяють руйнуванню житлового будинку позивача.
В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_4  – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: