П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
17 листопада  2021 року                                                                       місто  Київ
 
                                                                                                              справа № 753/11421/18
                                                                                        провадження №22-ц/824/12649/2021 
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -   Київська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави 
                   в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України 
                   по місту Києву 
відповідач - ОСОБА_1 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника адвоката Дмитрука Миколи Феодосійовича
на  рішення  Дарницького  районного  суду Київської області  від 12 листопада 2019  року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О., 
у справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-
 
В С Т А Н О В И В:
                                                                                                                          
У червні  2018 року Київська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави в особі Регіонального відділення  Фонду державного майна України по місту Києву звернулася  до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про витребування об`єкта незавершеного будівництва - лікувально-оздоровчого комплексу з чужого незаконного володіння.
Позов обґрунтовано тим, що  Київською місцевою прокуратурою № 2 виявлено факт незаконного вибуття з державної власності нерухомого майна - об`єкта незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу загальною площею 6388 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 .
27 серпня 1997 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву як власником та спільним українсько-британським підприємством (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «Райз-Інвест» укладено договір купівлі-продажу          № 504 об`єкту приватизації - об`єкту незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу загальною площею 6388 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . Відповідно до п.5 договору покупець був зобов`язаний завершити будівництво об`єкту упродовж 5 років (до 27 серпня 2002 року). 
У подальшому між сторонами неодноразово укладалися угоди, якими вносилися зміни до вказаного пункту договору щодо продовження строків завершення будівництва об`єкту. Зокрема, ухвалою господарського суду м.Києва від 11 грудня 2012 року у справі                        № 5011-38/14635-2012 між вказаними сторонами затверджено мирову угоду, відповідно до якої внесено зміни до п.5 вказаного договору купівлі-продажу від 27 серпня 1997 року щодо продовження строків завершення будівництва до 27 серпня 2015 року. Разом з цим, умови договору купівлі-продажу в частині закінчення будівництва об`єкту у вказаний строк товариство не виконало.
Рішенням Господарського суду м.Києва від 11 травня 2017 року у справі № 910/3438/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2017 року, задоволено позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, розірвано договір купівлі-продажу  об`єкта незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу  № 504 від 27 серпня 1997 року та зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Компанія Райз» повернути його Регіональному відділенню Фонду державного майна України  по місту Києву РВ ФДМУ по м.Києву за актом приймання-передачі.
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що оскільки товариством  порушено умови договору щодо завершення будівництва лікарні, то відповідно до п.7.3 договору такий підлягає розірванню, а  спірний об`єкт поверненню у власність продавця - РВ ФДМУ по м.Києву, тобто державі.
11 травня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис за          № 926958480000 про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_1 на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 13 липня 2009 року у справі                № 2-4409/2009 про визнання дійсним укладеного між ОСОБА_1 і фірмою «ТЕВікс» договору купівлі-продажу спірного майна від 25 червня 2002 року та визнання за ОСОБА_1 права власності на нього.
Рішенням Апеляційного суду м.Києва від  2 березня 2011 року у справі № 22-2183/11, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2011 року, рішення Дарницького районного суду м.Києва від 13 липня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідачем набуто  право власності на спірне майно на підставі нечинного судового рішення.
Оскільки спірне майно вибуло з державної власності, і цим майном ОСОБА_1 володіє   без відповідної правової підстави, таке майно підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 в порядку ст.ст.387  ЦК України.
Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 12 листопада 2019 року  позов Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києку задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь власника Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву  об`єкт незавершеного будівництва лікувально - оздоровчий комплекс, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 926958480000.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючи з зазначеним рішенням,  відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дмитрук М.Ф.  подали апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилається на та, що  судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права.
Зокрема, посилається на те, що  рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України. Суд не з`ясував питання, чи вибуло спірне нерухоме майно з володіння власника держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву поза його волею і саме як представник держави ( Фонд державного майна) в процедурі приватизації, у межах своїх функціональних обов`язків, прийняв накази про початок приватизації нерухомого майна. Посилання суду на судові рішення у господарській справі є невиправданим та хибним, оскільки  спірний об`єкт незавершеного будівництва не перебував і на даний час не перебуває на балансі у Регіональному відділенні Фонду  державного майна України по місту Києву. Позивачем взагалі не доведено, що спірне майно перебувало у володінні Регіонального відділення.
На сьогоднішній день власником спірного майна є ОСОБА_1 , оскільки ні договір купівлі-продажу, ні реєстраційне посвідчення, вчинене в БТІ, ні запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно  про реєстрацію за відповідачем права власності  на  нерухоме майно не скасовані, підстави для витребування майна на користь  держави відсутні.
Позов у цій справі подано з пропуском позовної давності, оскільки прокурору про порушене право було відомо  у листопада 2010 року, коли стало відомо про рішення суду від 13 липня 2009 року, на підставі якого  за ОСОБА_1 у 2009 році в КП БТІ  було зареєстровано право власності. З цим же позовом прокурор звернувся до суду  лише у червні 2018 року, тобто з пропуском  встановленого законом трьохрічного строку позовної давності. Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що позовна давність до вимог прокурора не пропущена не відповідає встановленим обставинам.
У відзиві на апеляційну скаргу керівник Дарницької окружної прокуратури міста Києва просить  рішення суду першої інстанції  залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві зазначає що Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву в даному випадку здійснює функції власника відповідно до Закону, а не правовстановлюючих документів на майно, перебування майна на балансі вказаного державного органу не передбачено чинним законодавством. Доводи апелянта про понесення витрат на утримання спірного майна, спроби відведення у користування земельної ділянки, на якій розміщено майно, не спростовують факту його належності до державної власності. Таким чином, доводи апелянта щодо недоведеності  позивачем права державної власності на спірне майно є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску  позивачем строку позовної давності  є також безпідставними, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_1 на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відбулася 11 травня 2016 року, а прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі позивача з даним позовом в червні 2018 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є власником спірного майна, оскільки договір купівлі-продажу, реєстраційне посвідчення та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не скасовані, не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи, що дійсним власником спірного нерухомого майна є держава в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по м.Києву, яке не приймало рішення про відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 (інших юридичних осіб, вказаних відповідачем), не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому вказане майно підлягає витребуванню від останнього набувача - ОСОБА_1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по м.Києву на підставі ст.388 ЦК України. Реальне поновлення порушеного права дійсного власника майна - Держави в особі Фонду на спірне майно  не потребує скасування реєстрації за відповідачем права власності на нього  у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання недійсним правочинів тощо, а належним способом захисту є саме витребування спірного майна.
У запереченнях на відзив адвокат Дмитрук М.Ф. зазначає про те, що позивачем не було доведено про належність права власності держави на спірне майно, відсутність вказаного факту не порушує права на захист, тобто права на звернення із цим позовом. Отже, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги «неналежний позивач» є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи цієї особи не порушені.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  Регіонального відділення Фонду державного майна України по м.Києву Артеменко П.М.  просив відмовити ОСОБА_1 в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. У відзиві зазначив, що витребування у ОСОБА_1 об`єкту незавершеного будівництва, право власності на який було оформлено на незаконних підставах, є належним способом захисту порушеного права, оскільки таким чином у Регіонального відділення відновлюються, як у власника, весь комплекс правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження цим об`єктом незавершеного будівництва.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його  представник  адвокат Дмитрук М.Ф.  апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Прокурор Корж О.А. та представник Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву Артеменко П.М. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  не підлягає   задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що  27 серпня 1997 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (продавцем) та Спільним українсько-британським підприємством ( у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «Райз-інвест»  було укладено договір № 504 купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, відповідно до умов якого продавець продав об`єкт незавершеного будівництва - лікарню на 400 ліжок, який знаходиться за адресою: м.Київ, смт Бортничі, вул. Світла, а покупець купив об`єкт незавершеного будівництва і зобов`язався сплатити за нього визначену договором ціну. Відповідно до змісту договору  об`єкт незавершеного будівництва було продано за результатами проведеного аукціону в порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного майна» від 4 березня 1992 року та Державної програми приватизації. 
Згідно з умовами, визначеними п.5 цього договору, покупець був зобов`язаний закінчити будівництво основного корпусу протягом 3 років, а будівництво всього об`єкта - протягом 5 років.
На виконання умов договору 17 березня 1998 року вказане майно передано покупцю за актом приймання-передачі.
На підставі договору купівлі-продажу (відчуження) нерухомості від 23 жовтня 1998 року Спільне українсько-британське підприємство (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «Райз-Інвест» відчужило незавершене будівництво офісу, розташоване за адресою: м.Київ, вул. Світла,  на користь Приватного підприємства «Агропостачання».
За договором купівлі-продажу від 5 листопада 1998 року Приватне підприємство «Агропостачання» відчужило об`єкт незавершеного будівництва Закритому акціонерному товариству «Компанія Райз», назву якого було змінено на Публічне акціонерне  товариство «Компанія Райз».
У подальшому Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву та Публічне акціонерне товариство «Компанія Райз» неодноразово укладали угоди, якими погоджували  продовження строків завершення будівництва об`єкта.
Так, на підставі угоди від  24 червня 2003 року строки завершення будівництва були продовжені до 31 грудня 2005 року, а згідно з договором від 27 січня 2015 року про внесення змін до вказаної угоди до 27 серпня 2015 року.
Проте умови договору щодо строків завершення будівництва об`єкта Публічне акціонерне товариство «Компанія Райз» не виконало, у зв`язку з чим Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулося до Господарського суду м.Києва з позовом про розірвання договору та зобов`язання повернути майно.
Рішенням Господарського суду м.Києва від 11 травня 2017 року у справі № 910/3438/17, яке набрало законної сили, розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - лікарні на 400 ліжок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 27 серпня 1997 року та зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» повернути вказаний об`єкт Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву за актом приймання-передачі.
Від час розгляду  господарським судом справи стало відомо, що 11 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу - державним реєстратором Герасименко Н.М. здійснено реєстрацію права власності на незавершене будівництво  лікувально-оздоровчого комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 926958480000) за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу від 25 червня 2002 року, укладеного між Комерційним виробничим товариством «ТЕВікс» та ОСОБА_1 , акт приймання-передачі від 10 листопада 2002 року та рішення Дарницького районного суду м.Києва від 13 липня 2009 року у справі № 2-4409/2009 про визнання  вищезгаданого договору дійсним та визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва (індексний номер рішення: 29691642; номер запису про право власності: 14598668).
Крім того, судом установлено, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від  2 березня 2011 року скасовано рішення Дарницького районного суду м.Києва від 13 липня 2009 року у справі № 2-4409/2009 та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того. що позивач не довів факт ухилення Фірми «ТЕВікс» від нотаріального посвідчення договору і втрату можливості такого посвідчення на час розгляду справи, а також не надав доказів наявності  рішення  виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про надання згоди на відчуження об`єкта незавершеного будівництва, що було  обов`язковою умовою нотаріального посвідчення таких угод відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій в редакції від 3 червня 2002 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 18 серпня 2011 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, а рішення Апеляційного суду м.Києва залишено без змін.
Також судом установлено, що договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного  будівництва між Фірмою «ТЕВікс» та ОСОБА_1 було укладено без додержання передбаченої законом нотаріальної форми (ст.227 ЦК Української РСР, чинного на момент укладення  договору), що відповідно до ч.1 ст.47 цього Кодексу тягне за собою його недійсність.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 володіє спірним майном  незаконно, без відповідної правової підстави, так як відсутнє  рішення власника - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, спрямоване на відчуження об`єкту незавершеного будівництва приміщення лікувально-оздоровчого комплексу, тому наявні  передбачені ст.387 ЦК України підстави для витребування цього  майна у відповідача.
Крім того, суд першої інстанції вважав, що звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву є законним і обґрунтованим.  У даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що спірне майно перебуває у незаконному володінні відповідача, що позбавляє державу в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву ефективно та виключно в інтересах держави володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом державної власності, а отже підриває економічні засади та порушує інтереси держави. До того ж неправомірна реєстрація  права власності відповідача на спірне майно фактично надає йому право розпоряджатися ним, що, в свою чергу, позбавляє дійсного власника - державу в особі позивача ефективно реалізувати своє право власності на нього.
Відмовляючи у застосуванні  позовної давності до вимог прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що  про в внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем , що був виконаний 11 травня 2016 року,  позивачу стало відомо  під час розгляду справи Господарським судом м.Києва, провадження в якій відкрито 3 березня 2017 року, а з цим позивом позивач звернувся у червні 2018 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку  позовної давності.
Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених судом обставинах, судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права при розгляді судом першої інстанції справи апеляційним судом не встановлено.
Згідно з приписами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця на підставі укладеного з власником договору.
Згідно правових висновків  викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог ст.ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Судом установлено, що  спірне майно має особливий статус, є незавершеним будівництвом і було продано  за результатами проведеного аукціону в порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного майна», про що  також зазначено у договорі купівлі-продажу , укладеного  27 серпня 1997 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Спільним українсько-британським підприємством «Райз-Інвест».
Статтею 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» органи приватизації здійснюють контроль дотриманням покупцями об`єктів приватизації умов договорів купівлі-продажу. Статтею 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (мала приватизація)» передбачено, що  органи приватизації здійснюють контроль за виконанням покупцем умов договору купівлі-продажу, а в разі їх невиконання застосовують санкції, передбачені чинним законодавством, та можуть у встановленому порядку порушувати питання про розірвання договору.
У зв`язку з розірванням  договору купівлі-продажу від 27 серпня 1997 року  за рішенням Господарського суду м.Києва  від 11 травня 2017 року, яке набрало сили 15 серпня 2015 року,   покупця зобов`язано повернути майно  Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву ( у державну власність).
Також судом установлено, що  за ОСОБА_1 право власності  на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано  11 травня 2016 року  на підставі договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва, виданого 25 червня 2002 року,  акту приймання - передачі об`єкта незавершеного будівництва лікувально-оздоровчого комплексу, рішення  Дарницького районного суду м.Києва від  13 липня 2009 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( а.с. 114 т.4). Станом на момент  внесення запису про реєстрацію права власності рішення Дарницького районного суду м.Києва від 13 липня 2009 року  скасовано ухвалою Апеляційного суду м.Києва від  2 березня 2011 року.  Договір  же купівлі-продажу від   25 червня 2002 року між  Фірмою «ТЕВікс» та ОСОБА_1 був укладений без додержання передбаченої законом нотаріальної форми (ст.227 ЦК Української РСР, чинної на момент укладення), що відповідно до ч.1 ст. 47 цього Кодексу тягне за собою його недійсність. Недійсна угода не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Встановивши зазначені обставини та зважаючи на відсутність рішення власника - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, спрямованого на відчуження  спірного майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 володіє цим майном незаконно, без відповідної правової підстави, що відповідно до положень ст.387 ЦК України дає право власнику  витребувати  майно у ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що  позивачем не доведено  належність спірного нерухомого майна державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, є безпідставними та спростовуються встановленими рішенням суду у господарській справі № 910/3438/17 обставинами. Цим рішенням  зобов`язано  повернути об`єкт незавершеного будівництва Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву (у державну власність). 
Доводи апеляційної скарги в тій частині , що суд першої інстанції  не встановив підстави вибуття майна із державної власності, зокрема, вибуття майна за волею власника або  поза його волею, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини виходять за межі  підстав позову і відповідно не підлягали встановленню. Встановивши, що реєстрація права власності                    ОСОБА_1 відбулась  на підставі не чинних документів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 незаконно, без відповідної правової підстави заволодів об`єктом незавершеного будівництва - лікувально-оздоровчим комплексом.
Доводи відповідача про те, що його право власності на спірний об`єкт нерухомого майна посвідчується  реєстраційним посвідченням № НОМЕР_1 , виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 4 листопада 2009 року, також не заслуговують на увагу, оскільки реєстраційне посвідчення видане на підставі скасованого судового рішення, а відтак не породжує жодних правових наслідків.
Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 907/544/14, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме витребування  майна у  особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави набула це майно, є ефективним і належним способом захисту,  скасування запису  про право власності  на об`єкт незавершеного будівництва у Державному реєстрі прав на нерухоме майно  в даному випадку не потребується.
Доводи апеляційної скарги щодо  пропуску позивачем позовної давності, оскільки перебіг строку має відліковуватися з листопада 2010 року, коли позивачу стало відомо про рішення суду від 13 липня 2009 року, є безпідставними, оскільки  позивачу стало відомо про порушене право вже після реєстрації права власності ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва шляхом внесення  11 травня 2016 року запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і про вказану обставину позивачу стало відомо під час розгляду Господарським судом м.Києва справи  №910/3438/17, провадження у якій відкрито ухвалою від 3 березня 2017 року. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до вимог позивача позовної давності.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на їх правильність не впливають, а тому підлягають відхиленню.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Дмитрука Миколи Феодосійовича залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 29 листопада 2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус