16.12.21
22-ц/812/2316/21
Провадження № 22-ц/812/2316/21         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 482/1545/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Біляєвою В.М.,
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Державної служби геології та надр України
до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 
про визнання незаконним та скасування наказу з припиненням права власності та зобов`язанням повернути земельну ділянку 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу судді Новоодеського районного суду Миколаївської області Демінської О.І., постановлену 22 листопада 2021 року в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено цього ж дня),
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2021 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури Миколаївської області (далі – прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та Державної служби геології та надр України до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу з одночасним припиненням права власності, а також покладення обов`язку повернути земельну ділянку. 
Позивач зазначав, що наказом ГУ Держгеокадастру від 5 червня 2019 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства в межах території Баловенської сільської ради Миколаївської області (кадастровий номер 4824880400:03:000:1174 ). Проте ділянка частково (на площі 0,4614га) входить в межі родовища корисних копалин державної власності – піску, яке обліковане в резервному державному фонді родовищ як родовище ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування, а безоплатна передача земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого селянського господарства унеможливлює використання цих земель для видобування корисних копалин та є порушенням норм законодавства про надра, прокурор просив визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру від 5 червня 2019 року з одночасним припиненням права власності, а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути землю у власність територіальної громади в особі Костянтинівської сільської ради.
Разом з позовною заявою прокурор подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірну земельну ділянку; заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо спірної земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборонити ОСОБА_1 вчиняти дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, поділу, об`єднання з іншими ділянками, укладення договорів, інших правочинів. 
Заява обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , як власник,  може розпорядитись ділянкою на власний розсуд, що значно ускладнить або взагалі унеможливить розгляд справи та виконання судового рішення про повернення землі її належному власнику.
Ухвалою Новоодеського районного суду  Миколаївської області від                22 листопада 2021 року заяву задоволено, накладено арешт на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 4824880400:03:000:1174, розташовану в межах території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області; заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборонено ОСОБА_1  вчиняти дії спрямовані на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу скасувати та відмовити в забезпеченні позову. Апелянт посилалась на те, що вірогідність ускладнень у виконанні судового рішення, на що посилається прокурор, не може бути достатньою підставою для вжиття забезпечувальних заходів. Обставин або доказів, що обґрунтовують такі висновки прокурора, у заяві не наведено. Суд не встановив дій, спрямованих на унеможливлення виконання судового рішення, та обрав такий захід (арешт), який не знаходиться у зв`язку з предметом позовних вимог, оскільки реалізація судового рішення забезпечується поверненням майна. При цьому суд не врахував інтереси відповідача та не вмотивував виправданість застосування обмежень у праві мирного володіння власним майном, що є порушенням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор виклав позицію органів прокуратури щодо надуманості доводів апелянта та наявність достатніх підстав для забезпечення позову.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. ). Справу розглянуто за участю прокурора та представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Кваши С.С. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК підставою забезпечення позову є можливість ускладнення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини 3 статті 152 ЦПК).
Необхідність вирішення цього питання випливає також з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.
Отже, забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують позивачу виконання рішення суду в разі задоволення його позову та обмежують, насамперед, права відповідача на розпорядження спірним майном на час розгляду та виконання такого рішення.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року).
 При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 150 ЦПК), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2,4 частини 1 статті 150 ЦПК).
Під арештом майна слід розуміти заборону розпорядження цим майном, а в певних випадках – і користування ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду з зазначеним позовом стало незаконне вибуття з державної власності та набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.
Отже предметом позову прокурора є правовідносини щодо набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку, яка, за твердженням прокурора, є складовою родовища корисних копалин та не може перебувати у власності фізичних осіб.
Складовими права власності на землю є право розпорядження, володіння та користування цією нерухомістю.
В порядку забезпечення позову ОСОБА_1 тимчасово обмежено у вчиненні дій, спрямованих на зміну цільового призначення ділянки, її поділу, об`єднання з іншими та вчиненні правочинів щодо цієї ділянки
Отже, обраний судом захід забезпечення позову не може вважатись не співмірним заявленим вимогам.
Спір щодо земельних ділянок є реальним, носить матеріальний характер, титульним володільцем спірного майна (власником) є відповідачка.
Відсутність обтяжень спірної нерухомості не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на землю, що може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав держави, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.
Необхідність збереження правового статусу та стану спірної ділянки, який існує, принаймні на час виникнення спору, відповідає умовам вжиття  заходів забезпечення позову  з застосуванням правил  частини 2 статті 149 ЦК.
Такі умови можуть бути забезпечені тимчасовою забороною розпорядження цим майном з передачею прав на землю, реєстрацією речових прав та забороною змінювати об`єкт спору (цільове призначення, поділ, об`єднання тощо).
Метою вжиття забезпечувальних заходів у цьому спорі є забезпечення знаходження майна у відповідача у незмінному вигляді. 
Відповідність цієї мети умовам застосування правил статті 149 ЦПК випливає з положень пункту 20 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно, суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати спірне майно на зберігання третій особі відповідно до статті 976 ЦК (судовий секвестр). 
Отже доводи апелянта про недоведеність умов, за яких суд може вжити заходи, передбачені статтею 149 ЦПК, є непереконливими.
Суть вжиття забезпечувальних заходів, як зазначалось вище, полягає в тому, щоб в майбутньому уникнути ситуації, яка може перешкодити виконанню судового рішення та ефективному поновленню прав, у разі їх порушення, а тому встановлення факту реального вчинення таких дій відповідачем не є обов`язковою умовою для застосування механізму статті 149 ЦПК. 
Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що вжиття судом заходів забезпечення позову є непропорційним втручанням у право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).
Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України"), а поняття "ефективного засобу" передбачає запобігання порушенню та встановлення механізму відновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні Європейського Суду, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії").
Держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, пункт 4).
Тому вжиття судом заходів, спрямованих на вирішення судом спору у розумні строки та на забезпечення умов для ефективного поновлення порушеного права (у разі задоволення позову), сприяє реалізації «права на суд» та не може вважатись порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. 
Забезпечення позову у вказаний спосіб не обмежує власницю у праві користування земельною ділянкою за її цільовим призначенням.
Тимчасове обмеження тільки у розпорядженні спірними ділянками на час розгляду справи не порушує принципи Конвенції, оскільки таке обмеження встановлюється в інтересах суспільства і на умовах, передбачених національним законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім того, додатковий механізм захисту прав відповідачів при вжитті заходів забезпечення позову забезпечений статтею 154 ЦПК. 
Таким чином, вірно встановивши, що між сторонами існує спір щодо законності отримання спірної земельної ділянки, та враховуючи, що дії по розпорядженню об`єктом нерухомості можуть утруднити або унеможливити повернення землі, суд першої інстанцій з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви прокурора та вмотивовано виходив з того, що це є необхідним у суспільстві і не буде порушувати права відповідача вільно володіти і користуватися майном.
Аналогічний підхід до застосування інституту забезпечення позову у земельних спорах за позовами прокурора в інтересах держави використовує і Верховний Суд (ухвала від 27 березня 2020 року у справі № 487/5737/19, провадження № 61-4790ск20; ухвала від 16 квітня 2020 року у справі № 752/3089/19, провадження № 61-5892ск20 на інш.)
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним норм процесуального законодавства при вирішенні заяви прокурора, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                І.В. Лівінський 

Н.О.Шаманська

---------------------------------
повну постанову складено 16 грудня 2021 року