Справа № 348/2263/19 
Провадження № 22-ц/4808/1455/21 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Василишин Л.В., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Максимів Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 2 серпня 2021 року в м. Надвірній, повний текст якого виготовлено 13 серпня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,
в с т а н о в и в:
В листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 31 травня 2018 року позивач дав в борг ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 640000,00 доларів США та 355000,00 євро, про що останні написали власноручно дві розписки. Вказані грошові кошти відповідачі зобов`язались повернути йому у термін за 180 днів, а саме до 30 листопада 2018 року.
Однак на його неодноразові звернення до відповідачів про вимогу повернути борг останні не реагують, на телефонні дзвінки не відповідають, уникають зустрічі з ним.
02.11.2019 року позивачем на адресу відповідачів надіслано телеграму з вимогою про повернення боргу. Але станом на сьогоднішній день жодних грошових коштів відповідачі йому не повернули.
Загальна сума боргу за курсом Національного банку України станом на 05.11.2019 року становить 25693452,80 грн., яку просив суд стягнути з відповідачів.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 2 серпня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 25693452,80 грн. заборгованості за договором позики та 9989,00 грн. сплаченого судового збору з кожного в рівних частинах. В клопотанні представника відповідача від 07.12.2020 року про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Вважають вказане рішення незаконним та необґрунтованих, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.
Зазначають, що за змістом розписки від 31.05.2018 року мова йде про раніше отримані від позивача кошти. Однак суд не встановив дати виникнення взаємовідносин сторін. Фактично за вказаною розпискою ОСОБА_1 не брав грошей у борг у  ОСОБА_3 , а вона свідчить виключно про певні інвестиційні та спільної діяльності взаємовідносини сторін відносно підприємства ТОВ «Індекбуд», які виникли раніше.
Вказують, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 вели спільну виробничу та фінансову господарську діяльність ТОВ «Індекбуд» і в результаті домовленостей сторін за розпискою від 31 травня 2018 року та розпискою-двосторонньою угодою від 31 травня 2018 року мали місце саме інвестиційні відносини, результатом реалізації та кінцевою метою яких було отримання прибутку. Тобто ОСОБА_3 як інвестор інвестував кошти в дане підприємство через засновника ОСОБА_1 , і такі кошти позивачеві мали бути повернуті виключно з прибутку даного підприємства, а не за рахунок особистих коштів відповідача. Про наявність між сторонами саме інвестиційних відносин свідчить і долучена до матеріалів справи переписка між ними, у якій йдеться про відносини співпраці в діяльності ТОВ «Індекбуд».
Натомість зі змісту спірної розписки не вбачається факт передачі коштів від позивача до відповідачів. Інших доказів на підтвердження взаємовідносин позики 31.05.2018 року між сторонами позивач не надав.
Також зазначають, що не отримували вимоги позивача про повернення коштів, а наявний у матеріалах справи чек від 02.11.2019 року не свідчить ні про отримання такої вимоги, ні про її направлення.
Крім того вважають, що суд помилково стягнув суму боргу з обох відповідачів в солідарному порядку, оскільки  ОСОБА_2 не має і ніколи не мала грошових зобов`язань перед  ОСОБА_3 , а розписка від 25.05.2018 року не містить даних про спільні потреби відповідачів у даних коштах.
З огляду на викладене просять скасувати рішення Надвірнянського районного суду від 2 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що заперечення відповідачів про те, що вони не отримували борг спростовуються доказами, наявними в справі. Ним відправлялася вимога про повернення коштів на поштову адресу відповідачів, і даний факт ним в судовому засіданні не заперечувався. Оригінали розписок, які написали  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на даний час знаходяться у нього. А останні взятих на себе зобов`язань по поверненню коштів не виконали. Крім того, розпискою від 01.06.2018 року, яка є додатком до розписки від 31.05.2018 року, ОСОБА_1 підтверджує той факт, що він позичив у ОСОБА_3 661800 доларів США та 377500 євро. Також вважає, що заперечення відповідачів про те, що вини не отримували від позивача коштів в борг спростовуються бухгалтерською довідкою №252321/2 від 25.03.2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 11.05.2018 року по 25.03.2021 року не вносили на рахунок чи в касу ТОВ «Індекбуд» жодних коштів, а також листом ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 з проханням розтермінувати суму боргу на 5 років. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 2 серпня 2021 року без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянтів – адвокат Ружицький В.М. та апелянт  ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.
Позивач та його представник – адвокат Маруда С.Р. проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 31.05.2018 року ОСОБА_1 написав розписку, згідно якої він підтвердив, що станом на 31.05.2018 року отримав у борг від ОСОБА_3 кошти в сумі 640000 доларів США та 355000 євро. Зазначив також, що дані кошти, як і інші суми боргу, які виникнуть після 31.05.2018 року і будуть письмово оформлені як додаток до даної основної розписки, зобов`язується повернути на вимогу ОСОБА_3 , але не раніше як за 180 днів після отримання такої вимоги. Як гарантію повернення даних коштів передає у тимчасову власність ОСОБА_3  підприємство ТОВ «ВКЦ Індекбуд» з усім належним підприємству майном. На час передачі підприємства офіційна заборгованість перед постачальниками становила близько 2000000 грн. Також віддає у заставу належні його дружині (з її погодження) всі виробничі приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та використовуються ТОВ «ВКЦ Індекбуд». Згідно домовленості між ним та ОСОБА_3 при поверненні вищезазначеного боргу згідно відомості, яка буде оформлятися як додаток до даної розписки, а також узгодженої одноразової винагороди, при умові повернення коштів боргу з прибутку підприємства ОСОБА_3 виплачується винагорода у розмірі 125000 євро одноразово. Після погашення даних сум боргу йому повертається 100% частка власності ТОВ «ВКЦ Індекбуд» та все майно даного підприємства, яке буде на балансі на момент передачі та зняття всіх претензій до підприємства та до приміщень, які передавались у заставу за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 30).
Також на даній розписці ОСОБА_3 було дописано, що всі розписки, які надавались ОСОБА_1 йому до 31.05.2018 року слід вважати недійсними (т. 1, а.с. 159).
Згідно копії розписки-двостронньої угоди від 31.05.2018 року ОСОБА_1 передав підприємство ТОВ «ВКЦ Індекбуд» Костишину І.С. як гарантію повернення коштів в сумі 640000 доларів США та 355000 євро. Зазначив, що сторони ведуть спільну виробничу та фінансово-господарську діяльність ТОВ «ВКЦ Індекбуд», мають рівні права контролю за бухгалтерським обліком та фінансово-господарською діяльністю даного підприємства для отримання прибутків і подальшого закриття заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , до її повного погашення. Отже, після повного погашення заборгованості, яка вказана у даній угоді та розписках від 31.05.2018 року та інших, які будуть написані після 31.05.2018 року, ОСОБА_3 має передати назад у власність ОСОБА_1 всю 100% частку власності та статутного фонду ТОВ «ВКЦ Індекбуд» з усім майном та основними засобами (т. 1, а.с. 160).
Встановлено також, що 25.05.2018 року ОСОБА_2 написала розписку, згідно якої як гарантію повернення коштів, отриманих її чоловіком ОСОБА_1 від ОСОБА_3 в сумі 577000 доларів США та 355000 євро віддає у заставу належні їй всі виробничі приміщення та будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . також на даній розписці дописано: «Плюс 60000 доларів станом на 01.06.2018 року» (т. 1, а.с. 31).
Відповідно до копії фіскального чеку від 02.11.2019 року позивачем направлено повідомлення-вимогу на адресу відповідачів (т. 1, а.с. 32).
01.06.2018 року ОСОБА_1 написано розписку про те, що станом на 01.06.2018 року сума боргу перед ОСОБА_3 становить 661800 доларів США та 377500 євро. Дана розписка є додатком до основної розписки від 31.05.2018 року (т. 1, а.с. 236).
Згідно копії Протоколу №1/18 Загальних зборів учасників ТОВ «ВКЦ Індекбуд» від 11.05.2018 року та копії Договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі від 11.05.2018 року ОСОБА_1 передав у власність покупця ОСОБА_3 свою частку (50%) у статутному капіталі підприємства ТОВ «ВКЦ Індекбуд» за ціною 1000,00 грн. Згідно п. 3.1 вказаного Договору покупець вважається повноправним учасником підприємства з моменту державної реєстрації відповідних змін до статуту (т. 1, а.с. 161-194).
Відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 зареєстрований керівником ТОВ «ВКЦ Індекбуд» 03.08.2018 року (т. 1, а.с. 237).
Згідно копії Довідки №250321/2 від 25.03.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 11.05.2018 року по 25.03.2021 року жодних коштів на рахунок чи в касу підприємства ТОВ «ВКЦ Індекбуд» не вносили (т. 2, а.с. 17).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт отримання відповідачем ОСОБА_1 від позивача грошових коштів у сумі 577000 доларів США, 355000 євро та 60000 доларів США у борг для особистих цілей, а також обов`язок повернути ці кошти на вимогу останнього. Оригінали боргових розписок надано суду позивачем, що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань. не також відповідачем не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі. Своїм правом оспорити договір позики відповідачі не скористалися. Також при вирішенні питання про стягнення суми боргу з обох відповідачів в солідарному порядку судом враховано, що визначальним в даному випадку є саме використанння коштів в інтересах сім`ї. А враховуючи, що позов задоволено повністю, відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову продовжують діяти, а тому в клопотанні представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У правових висновках у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц (провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц (провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач на підтвердження укладення договору позики між ним та ОСОБА_1 надавав суду першої інстанції оригінал розписки про те, що відповідач позичив у нього грошові кошти та зобов`язався повернути їх на вимогу позивача.
Таким чином у даній справі письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договору позики, який свідчить як про факт отримання боржником коштів за договором позики, так і про зобов`язання повернути ці кошти.
Що стосується доводів апелянтів про те, що зі змісту розписки від 31.05.2018 року не вбачається факт передачі коштів від позивача до відповідачів, а мова йде про раніше отримані від позивача кошти, при цьому в ній не зазначено дат отримання раніших позик, то такі також не спростовують встановленого факту отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України в постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14 договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Крім того передача грошових коштів відповідачу частинами до написання розписки 31.05.2018 року не суперечить нормам, викладеним у ст.ст. 1046, 1047 ЦК України і не спростовує укладення між сторонами договору позики, оскільки сам факт передачі грошових коштів підтверджений розпискою позичальника, а письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Схожі висновки викладені і Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 року у справі №351/1435/15-ц (провадження №61-4407св18).
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, сторона відповідача посилалась також на те, що ОСОБА_1 взагалі не брав грошей у борг у ОСОБА_3 , а розписка від 31.05.2018 року свідчить виключно про певні інвестиційні та спільної діяльності взаємовідносини сторін відносно підприємства ТОВ «Індекбуд». Тобто ОСОБА_3 інвестував кошти в дане підприємство через засновника ОСОБА_1 , і такі кошти позивачеві мали бути повернуті виключно з прибутку даного підприємства, а не за рахунок особистих коштів відповідача.
Разом з тим, такі посилання не підтверджені належними та допустимими доказами по справі.
Як вбачається із вказаної розписки від 31.05.2018 року, ОСОБА_1 передав у тимчасову власність ОСОБА_3 підприємство ТОВ «ВКЦ Індекбуд» з усім належним підприємству майном та належні його дружині ОСОБА_2 (з її погодження) всі виробничі приміщення як гарантію повернення боргу за розпискою. Також зазначено, що при умові повернення коштів боргу з прибутку підприємства ОСОБА_3 виплачується винагорода у розмірі 125000 євро одноразово. Після погашення даних сум боргу ОСОБА_1 повертається 100% частка власності ТОВ «ВКЦ Індекбуд» та все майно даного підприємства, яке буде на балансі на момент передачі та зняття всіх претензій до підприємства та до приміщень, які передавались у заставу за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 30).
Однак вищевказане не свідчить про те, що позичена сума коштів має повертатися виключно із прибутку ТОВ «ВКЦ Індекбуд», власником якого на даний час є ОСОБА_3 . Як і не доводить того, ОСОБА_3 інвестував кошти в дане підприємство через засновника ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи таких даних не містять, а копії Довідки №250321/2 від 25.03.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 11.05.2018 року по 25.03.2021 року жодних коштів на рахунок чи в касу підприємства ТОВ «ВКЦ Індекбуд» не вносили (т. 2, а.с. 17).
Розписка-двостроння угода від 31.05.2018 року також тільки підтверджує передачу ОСОБА_1 ТОВ «ВКЦ Індекбуд» ОСОБА_3 як гарантію повернення позичених коштів в сумі 640000 доларів США та 355000 євро (т. 1, а.с. 160).
Інших доказів на спростування взаємовідносин позики відповідачі не надали.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підтвердження факту отримання відповідачем ОСОБА_1 від позивача грошових коштів у сумі 640000 доларів США, 355000 євро у борг та неповернення таких на вимогу останнього.
Також що стосується солідарної відповідальності за даним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 , то місцевий суд правильно виходив з того, що згідно вимог ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) зроблено висновок, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Таких висновків дійшов і Верховний Суд у схожих правовідносинах в постанові від 01.11.2021 року у справі №591/6998/18 (провадження №61-6508св20).
У справі, що переглядається  ОСОБА_2  не спростувала презумпції спільності їх з ОСОБА_1 інтересів як подружжя при укладенні останнім договору позики з ОСОБА_3 .
Більше того, в розписці від 31.05.2018 року ОСОБА_1 зазначав, що віддає у заставу належні його дружині (з її погодження) всі виробничі приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та використовуються ТОВ «ВКЦ Індекбуд», а в розписці від 25.05.2018 року ОСОБА_2 підтвердила передання в заставу вказаного належного їй майна як гарантію повернення коштів, отриманих її чоловіком ОСОБА_1 від ОСОБА_3 в сумі 577000 доларів США та 355000 євро, плюс 60000 доларів станом на 01.06.2018 року (т. 1, а.с. 31).
Наведене свідчить про те, що ОСОБА_2 безумовно знала про укладення її чоловіком договору позики з ОСОБА_3 , була згідна з боргом і виступає гарантом його повернення.
Отже суд обґрунтовано врахував положення статті 65 СК України, якою встановлено презумпцію згоди чоловіка/дружини на укладення правочину іншим з подружжя. При цьому стверджуючи наявність боргу та гарантуючи його повернення, ОСОБА_2 погодила отримання її чоловіком коштів у борг в інтересах сім`ї.
Отже суд першої інстанції зробив вірний висновок про солідарний характер відповідальності подружжя перед позикодавцем.
Своїм правом оспорити договір позики відповідачі не скористалися.
Таким чином місцевий суд правильно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, вірно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
А враховуючи, що позов задоволено повністю, відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України суд також обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують та не можуть бути підставами для зміни чи скасування судового рішення, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтами норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з рішенням суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 2 серпня 2021 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду від 2 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.