Ухвала
Іменем України 
11 листопада 2021 року
м. Київ
справа №636/78/20
провадження №61-17966ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати 
Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., розглянув касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на рішення  Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків, військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків(далі – КЕВ м. Харків), військової частини НОМЕР_1 (далі – 
ВЧ НОМЕР_1 )  з позовом, у якому просив зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 в особі її житлової комісії погодити зняття статусу «службове житло» з квартири 
АДРЕСА_1 , а командира ВЧ НОМЕР_1 зобов`язати затвердити вказане рішення житлової комісії військової частини, для забезпечення постійним житлом 
ОСОБА_1 та членів його сім`ї; визнати за ОСОБА_1 , право на виключення з числа службових КЕВ м. Харкова вказаної квартири для забезпечення його сім`ї постійним житлом; зобов`язати КЕВ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення з числа службових КЕВ м. Харкова наведеної  квартири.
Позовна заява мотивована тим, що він разом із дружиною та сином постійно проживають та зареєстровані в службовій квартирі  АДРЕСА_1 , до якої вони вселились на підставі службового ордера від 06 серпня 2009 року №015271, виданого виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області у зв`язку з проходженням військової служби.
Зазначав, що він є військовослужбовцем, проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , має вислугу на військовій службі 21 років, є учасником бойових дій.
Він перебуває на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні у загальній черзі з 28 квітня 2005 року за №206 та першочерговій черзі з 30 березня 2018 року за №246, однак постійного житла досі не отримав.
Зважаючи на те, що службовий статус наданої квартири значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним житловим законодавством прав, та наявність права на отримання постійного житла шляхом зняття статусу службової із вказаної квартири, він звернувся до відповідача з відповідним проханням, але йому відмовлено у зверненні до Чугуївської міської ради Харківської області із клопотанням про виключення вказаного житла із числа службового.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 
2021 рокупозов   ОСОБА_1  задоволено. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 в особі її житлової комісії погодити зняття статусу «службове житло» з квартири АДРЕСА_1 , а командира ВЧ НОМЕР_1 зобов`язано затвердити вказане рішення житлової комісії, для забезпечення постійним житлом сім`ї ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право на виключення з числа службових КЕВ м. Харків, квартири АДРЕСА_1 для забезпечення його сім`ї постійним житлом. Зобов`язано КЕВ м. Харків подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення з числа службових КЕВ м. Харків 
квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем дотримано всі умови, що визначені Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, але постійного житла не отримав. Чинним законодавством не встановлено підстав для відмови КЕВ м. Харкова у поданні клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради. Таким чином, внаслідок бездіяльності відповідача, позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло.
Постановою Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційну скаргу КЕВ м. Харків залишено без задоволення. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 2021 року - залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, виходячи з того, що позивач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, має вислугу 21 рік, перебуває на квартирному обліку у Чугуївському гарнізоні ВЧ НОМЕР_1 у загальній черзі з 28 квітня 2005 року, та першочерговій черзі з 30 березня 2018 року, тому має право на забезпечення житлом, зокрема право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд також указав, що суд першої інстанції вірно виходив із того, що КЕВ м. Харкова не надав доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання про виключення житла з числа службового при наявності відповідного клопотання з цього приводу. Немотивована бездіяльність КЕВ м. Харкова обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а посилання відповідача на необхідність дотримання черговості при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним військовослужбовця для постійного проживання колегія суддів вважає необґрунтованим.
02 листопада 2021 року КЕВ м. Харків звернувся із касаційною скаргою на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, в указаній вище справі. У клопотанні, яке містить касаційна скарга, заявником порушено питання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст постанови Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, складено 12 жовтня 2021 року, а оприлюднено 18 жовтня 2021 року. 
Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Так як постанову Харківськогоапеляційного суду прийнято 28 вересня 2021 року, а її повний текст складено 12 жовтня 2021 року, то останнім днем строку на касаційне оскарження судового рішення з дня складення повного судового рішення є 11 листопада 2021 року.   
За викладених обставин, касаційна скарга КЕВ м. Харків подана в передбачений законом строк. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 953/18314/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник указує, що безпідставними є посилання суду  першої інстанції на норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зокрема пункт 2 статті З, яка передбачає, що квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття зданого житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому законом.
Зауважує, що з боку КЕВ м. Харків жодним чином не порушується стаття  47 Конституції України, якою передбачено прано кожного громадянина на житло. Позивач не позбавляється права на житло. 
Аргументом касаційної скарги є невідповідність ухвалених у справі судових рішень вимогам пункту 5 статті  263 ЦПК України, яка передбачає, що будь-яке рішення повинно бути обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених зими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно із Витягом з послужного списку полковника ОСОБА_1 останній проходить дійсну військову службу з 01 серпня 1999 року та з 24 лютого 2017 року і по теперішній час є начальником штабу – першим заступником командира в/ч НОМЕР_1 ОК «Схід» СВ ЗСУ.
Довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 17 грудня 2019 року № 4/6337 підтверджується, що полковник ОСОБА_1 перебуває на службі в в/ч НОМЕР_1 .
Згідно довідки КЕВ м. Харків від 26 грудня 2019 року № 8073 військовослужбовець ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні у загальній черзі з 28 квітня 2005 року за №206, та першочерговій черзі з 30 березня 2018 року за № 246, склад родини 3 особи.
Відповідно до ордеру на службове жиле приміщення від 06 серпня 
2009 року, виданого виконавчим комітетом Чугуївської міської ради, у зв`язку з проходженням військової служби, ОСОБА_1 надано право на зайняття службового жилого приміщення у квартирі жилою площею 30, 53 кв. м, яка складається з двох кімнат, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Склад сім`ї: дружина – ОСОБА_2 , син – ОСОБА_3 . 
На підставі рішення виконавчого комітету Чугуївської міської ради від 13 березня 2009 року №162 затверджено протокол засідання житлової комісії №3 від 05 березня 2009 року, про включення до числа службових квартир у житловому будинку АДРЕСА_3 , в тому числі і квартири АДРЕСА_4 за вказаною адресою.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16 вересня 2009 року зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_2 .
Листом від 27 грудня 2019 року  № 8109 відповідач повідомив позивача про те, що згідно з розпорядженням заступника Міністра оборони України від 12 грудня 2019 року № 19360/з щодо виключення житлових приміщень з числа службових Головним квартирно-експлуатаційним управлінням ЗС України не приймаються.
Також повідомлено, що у зв`язку з тим, що на теперішній час ОСОБА_1 проходить дійсну військову службу, підстави для розгляду заяви щодо забезпечення постійним житлом шляхом виключення займаного житла із числа службових відсутні.
Позивач звертався до ВЧ НОМЕР_1 з проханням погодити виключення вказаної квартири з числа службових та до КЕВ м. Харків з проханням щодо виключення займаної його сім`єю квартири з числа службових.
На обидва звернення отримав відмови (вих. № 8109 від 27 грудня 2019 року та вих. № 27/ЖК від 11 березня 2020 року), які мотивовані посиланням на розпорядження вищестоячих посадових осіб органів військового управління, щодо зупинення подання пропозицій щодо розгляду питань виключення квартир з числа службових. Крім того, військова частина в особі її житлової комісії додатково послалась на недостатність (менше 25 років) вислуги позивача на військовій службі.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з цього житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.
Згідно зі статтею 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у  виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі підрозділів всіх видів і родів Збройних Сил України, як в воєнний, так і в мирний час. Учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги, як першочергове забезпечення житлом осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом із ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. 
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
У пункті 11 вказаного Порядку встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового та передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
Виключення квартир із числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
Враховуючи, що позивач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, є учасником бойових дій, на даний час має календарну вислугу 21 рік, перебуває на квартирному обліку в КЕВ м. Харків, але постійного житла до цього часу не отримав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 має право на забезпечення житлом, зокрема, право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.
Приймаючи постанову Харківський апеляційний суд урахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 640/10473/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 636/1480/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 636/3680/19.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 953/18314/19, відхиляється касаційним судом, оскільки у вказаній справі Верховний Суд також дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог військовослужбовця.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КЕВ м. Харків на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на рішення  Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків, військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         В. С. Висоцька
 
                                                                                                      А. І. Грушицький
 
                                                                                                      І. В. Литвиненко