П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        07 грудня 2021 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 753/4808/19
Номер провадження  22-ц/824/14627/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Головачова Я. В., Андрієнко А. М., 
 
за участю секретаря судового засідання - Орел П. Ю.,
 
вивчивши апеляційну скаргу  Білобловського Сергія Володимировича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О. М., у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої самовільним заняттям земельної ділянки, 
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 549 111 грн. 28 коп.; покладення судових витрат на відповідачів.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з моменту набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:63::463:0005 розташовану по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 постійно був змушений звертатись до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які є співвласниками земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 та межує з його ділянкою, про усунення перешкод в користуванні своїм майном, а саме самовільному захопленні частини земельної ділянки площею 52,74 м2.
 
 Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2004 року, яке ухвалою Верховного Суду України від 24 січня 2007 року залишено без змін, зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2  не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою, знести частину цегляного гаража, шлакоблочний гараж, дерев`яний сарай та паркан, які розташовані на земельній ділянці позивача. Разом з тим, станом на 2014 рік вищевказане рішення суду виконано не було.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2  не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення за власний рахунок частини металевого гаража розміром 6,43 х 1,20 (загальна площа 7,716 м2), який частково розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 і позначений на плані літерою „Е"; відновити до попереднього придатного стану частину земельної ділянки площею 3,86 м2 по АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_3 згідно абрису прив`язок межових знаків.
 
Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 08 червня 2016 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_2  виконали рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року частково: фактично 08 червня 2016 року працівники Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації в примусовому порядку знесли частину металевого гаража, який перебував на земельній ділянці позивача, однак рішення суду в частини відновлення частини самовільно зайнятої земельної ділянки площею 3,86 м2 до переднього придатного стану відповідачами виконано не було. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2  усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та володінні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок металевої конструкції (навіс), яка розміщується на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ; шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 48,88 м2 по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , згідно абрису прив`язок межових знаків та відновлення її до попереднього придатного стану. 
 
Позивач зазначає, що не мав змоги користуватися частиною своєї земельної ділянки загальною площею 52,74 кв.м. в повному обсязі у період з 19 червня 2001 року по 16 червня 2017 року.
 
Таким чином, діями відповідачів позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка складає 549 111 грн. 28 коп.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року (а.с. 67-71) позовні вимоги  ОСОБА_3 , задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 485 677 грн. 08 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої самовільним заняттям земельної ділянки. В  задоволенні решти вимог позову, відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в рівних частках з кожної на користь держави 4 857 грн. 77 коп. судового збору.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 10 вересня 2021 року Білобловський С. В. в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, не доведення обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що після отримання позивачем державного акту на землю, між сторонами виник спір.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2004 року, відповідачів зобов`язано не чинити позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою, знести частину цегляного гаража, шлакоблочний гараж, дерев`яний сарай та паркан, що були розташовані на земельній ділянці позивача.
 
Зазначене рішення було виконано, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 10 травня 2012 року та актом державного виконавця № 133/16 (1145/16) від 21 листопада 2011 року. Зазначена обставина була встановлена рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року по справі № 753/21153/15-ц.
 
В подальшому позивач знову звернувся до відповідачів з позовом. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2015 року зобов`язано відповідачів усунути перешкоди у користуванні та володінні позивачу земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:463:0005 шляхом знесення за власний рахунок частини металевого гаража розміром 6,43 х 1,20 (загальна площа 7,716 м2), який частково розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 і позначений на плані літерою „Е"; відновити до попереднього придатного стану частину земельної ділянки площею 3,86 м2 по АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_3 згідно абрису прив`язок межових знаків.
 
Зазначене рішення було виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження № 47834640 від 08 червня 2016 року.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року зобов`язано відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:463:0005, шляхом знесення за власний рахунок металевої конструкції (навіс), яка розміщується на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ; звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 48,88 м2 по АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_3 , згідно абрису прив`язок межових знаків та відновлення її до попереднього придатного стану. 
 
Вказане рішення було виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження № 52421780 від 16 червня 2017 року.
 
Скаржник зазначає, що жодним судовим рішенням не було встановлено факту самовільного зайняття відповідачами земельних ділянок площею 48,88 кв.м. та 3,86 кв.м. за період 19 червня 2001 року по 30 листопада 2015 року. Судом не встановлено, коли саме було збудовано металевий гараж та металева конструкція. Та обставина, що частина металевої конструкції розміщена на земельній ділянці позивача площею 48,88 кв.м. була виявлена 27 серпня 2014 року після встановлення меж земельної ділянки в натурі.
 
Таким чином, на думку скаржника, та обставина, що самовільне зайняття відповідачами земельної ділянки позивача з 2001 року по 30 листопада 2015 року, є не доведеною.
 
На думку скаржника, в основу розрахунку розміру збитків, зробленого судом першої інстанції, взято грошову оцінку квадратного метра земельної ділянки позивача, на підставі неналежного доказу, в результаті чого розрахунок є нікчемним. Крім того, судом було невірно застосовано ст. 22 ЦК України, а ставка НБУ, застосована судом, не може застосовуватися при розрахунку розміру збитків завданих самовільним зайняттям земельних ділянок. Крім того, доказів на підтвердження того, що позивачу було завдано збитки та їх розмір, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
 
На думку скаржника, дана позовна заява була подана з пропуском строку позовної давності.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
18 жовтня 2021 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.
 
Позивач зазначає, що у рішеннях Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року та 20 травня 2016 року встановлено обставини, зокрема, термін та площу самовільно зайнятих земельних ділянок, площа яких становить 48,88 м.кв. та 3,86 м.кв. Зазначені обставини встановлені і постановою Верховного Суду України від 20 червня 2018 року.
 
На думку позивача, під час ухвалення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції правильно застосував Методику визначення розміру шкоди затвердженої Постановою КМУ від 20 липня 2007 року № 963 та інших законодавчих актів, та правильно розрахував розмір понесених ним збитків. 
 
Посилання скаржника на те, що вартість квадратного метра земельної ділянки є завищеною, позивач вважає безпідставним. Крім того, на думку позивача, строк звернення його до суду з даною позовною заявою не є пропущеним.
 
У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Білобловський С. В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.
 
Позивач ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
 
Відповідач ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової  повістки на її поштову адресу та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останньої.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з приписів ст. 22 ЦК України, а саме з того, що судовими рішеннями наявними в матеріалах справи встановлено самовільне зайняття  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_3 з 2001 року, а тому останній має право на відшкодування завданих йому збитків.
 
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 19 червня 2001 року  ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-КВ №122759, а саме: земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:63:463:0005, площею 0,0680 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку (а.с. 09).
 
Згідно Державних актів на право приватної власності на землю І-КВ №119748 та І-КВ №119749, виданих 31 жовтня 2000 року, земельна ділянка площею 0,0472 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку,розташована у АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної приватної власності (а.с. 37, 38).
Ухвалою Верховного Суду України від 24 січня 2007 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2004 року, яким зобов`язано  ОСОБА_4 та ОСОБА_2  не чинити перешкоди позивачу ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою, знести частину цегляного гаража, шлакоблочний гараж, дерев`яний сарай та паркан, які розташовані на земельній ділянці позивача, залишено без змін (а.с.10-11). 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року зобов`язано  ОСОБА_4 та ОСОБА_2  усунути перешкоди у користуванні та володінні ОСОБА_3 земельною ділянкою, кадастровий номер 8000000000:63:463:0005, шляхом: знесення за власний рахунок частини металевого гаража розміром 6,43 х 1,20 (загальна площа 7,716 м2), який частково розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 і позначений на плані літерою „Е"; відновлення до попереднього придатного стану частину земельної ділянки площею 3,86 м2 по АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_3 згідно абрису прив`язок межових знаків (а.с.12-13). 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року зобов`язано  ОСОБА_4 та ОСОБА_2   усунути перешкоди у користуванні та володінні ОСОБА_3 земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:463:0005, шляхом: знесення за власний рахунок металевої конструкції (навіс), яка розміщується на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ; звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 48,88 м2 по АДРЕСА_2 , що перебуває у власності ОСОБА_3 згідно обрису прив`язок межових знаків та відновлення її до попереднього придатного стану (а.с. 14-16).
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
 
 Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
 
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
 
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути на його користь не отриману ним вигоду із земельних ділянок площами 3,86 кв.м. та 48,88кв.м. Разом з тим, доказів на підтвердження того, що позивач міг би отримати доходи від вищевказаних земельних ділянок та розмір таких доходів, матеріали справи не містять. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позову, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.
 
Щодо застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
 
Частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
 
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у даному випадку позовна давність не застосовується.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване  судове рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.  263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Білобловського Сергія Володимировича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити. 
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.
 
У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої самовільним заняттям земельної ділянки, відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 7 286 грн. 66 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           Я. В. Головачов 

                                                                                                                   А. М. Андрієнко