ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року	Львів	Справа № 260/1439/21 пров. № А/857/17358/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р., Мікули О.І.; 
за участю секретаря судового засідання –   Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Державної міграційної служби України та ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року, прийняте суддею Іванчулинцем Д.В. о 11 год 58 хв, в м. Ужгороді, повний текст складено 12 серпня 2021 року, у справі № 260/1439/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

                                                   ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 91-21 від 22 березня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем на підставі релігійних переконань.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що відмовляючи у визнанні його біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту Державна міграційна служба України, повинна була з`ясувати, чи мав він суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими. Оцінка таким побоюванням обов`язково надається з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Зазначає, що якщо протиправне рішення відповідача вступить в законну силу, він змушений буде повернутися до країни своєї громадянської належності, де він зазнав насильства, де механізм захисту з боку держави відсутній, де люди зазнають щоденного насильства та переслідування.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 91-21 від 22 березня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В решті частини позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державна міграційна служба України та Оноває Самсон Еджірогене Годдей подали апеляційні скарги, з підстав порушенням норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи. 
В обгрунтування апеляційних вимог Державна міграційна служба України зазначає, що на виконання рішення Закарпатського окружною адміністративною суду від 09 червня 2020 року у справі № 260/938/19, відповідачем повторно розглянуто заяву позивача та Державною міграційною службою України прийнято рішення від 22 березня 2021 року № 91-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
На підставі вказаного рішення, міграційною службою детально проаналізовано та надано оцінку таким елементам: наявність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи га наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення; збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому не обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.
Апелянт зазначає, що під час співбесіди 26.12.2018 року позивач вказував, що після закінчення школи у 2007 році не навчався, а працював у батька на фермі. Тобто після закінчення школи вирішив приїхати в Україну, щоб вивчати медицину. 
Водночас, вже під час судового розгляду у Закарпатському окружному адміністративному суді та під час співбесід 13.01.2021, 02.02.2021 позивач вказує, що навчаючись в державному університеті Лорака в Нігерії піддався тиску з боку терористичного угрупування з метою вербування. Діяльність ОСОБА_2 поширюється на північні штати Нігерії, а позивач народився і проживав у південній частині Нігерії штат Дельта. Численна родина позивача, за виключенням двох братів, продовжує проживати і працювати на території Нігерії, сповідуючи християнство. Позивач стверджував, що отримував погрози на сторінках соціальних мереж після публікацій на християнську тематику. Проте, оскільки позивач видалив свою сторінку у Фейсбуці, то підтвердити або спростувати цей факт не виявляється можливим.
Також, позивач повідомив, що після його від`їзду у 2013 році з Нігерії, після проходження практики, ферму його батька було зруйновано, і він вважає, що це терористична атака була спрямована персонально на його батька через його публікації на сторінках соціальних мереж на християнську тематику.
З огляду на дану обставину органом міграційної служби здійснено аналіз інформації у відкритих джерелах, щодо нападів на ферми християн у штаті Дельт, після якого встановлено, що конфлікт між скотарями та землеробами існує давно, тобто позивач, проживаючи в Нігерії не міг про нього не знати, і факт знищення ферми батька у 2013 році, якщо він і мав місце, мало ймовірно, міг бути пов`язаний з публікаціями на сторінках Фейсбук на християнську тематику.
Вважає, що твердження позивача про те, що мало місце переслідування з боку мусульманських радикальних угрупувань Боко Харам, Фулані гердсмен в країні громадянської належності, як християнина, що змусило його виїхати з країни походження, вважається недоведеним.
Таким чином, загрози життю заявника з боку " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", за місцем його проживання у м.Варрі не підтверджені, а повідомлені позивачем побоювання повернення до країни свою походження не відповідають критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року, що свідчить про відсутність підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом І частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 

В обгрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 зазначає, що при повторному розгляді заяви позивача на підставі рішення суду у справі № 260/938/19 відповідач повинен був з урахуванням вже встановлених обставин та висновків суду про існування реальної загрози життю для Оноває ОСОБА_3 у разі його повернення в Нігерію, дослідити актуальну інформацію по країні походження і з урахуванням наявності у ДМС України дискреційних повноважень визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Апелянт наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання чи неналежного виконання  рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось б примусове виконання рішення.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Державної міграційної служби повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення, яким визнати ОСОБА_1 біженцем.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Частково скасувати рішення суду в частині зобов`язати Державну міграційну службу повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та ухвалити нове, яким зобов`язати Державну міграційну службу прийняти рішення про визнання його біженцем.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, яка просить задоволити їх апеляційну скаргу та залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволити частково, а апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, з таких підстав. 

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 11 грудня 2018 року, ОСОБА_1 , звернувся до відповідача із заявою – анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 9, оскільки через релігійні та політичні конфлікти з боку терористичної групи Бокохарам, Фулані гердсмен в його країні і особливо у місці його проживання. Він закінчив навчання на лікаря в Україні і йому важко повернутися у свою країну, адже це загрожує його життю.
Дані обставини справи встановлені рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року в адміністративній справі за № 260/938/19, яке набрало законної сили 21 жовтня 2020 року.
Згідно особової справи № 2018UZ0009 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Нігерії, уродженцем міста Варрі, штат Дельта. За національністю нігерієць, за віросповіданням християнин. За сімейним станом неодружений. З 2007 року по 2015 рік навчався та отримав медичний диплом.
11 грудня 2018 року, Головним управлінням ДМС в Закарпатській області, складено протокол про адміністративне правопорушення ПРМЗК 033673, де зазначено, що 11 грудня 2018 року в м. Ужгород, виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 , який після закінчення терміну перебування, ухилився від виїзду з України та перевищив дозволений строк на 438 днів, за що передбачена відповідальність, відповідно до ч.1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
11 грудня 2018 року, Головним управлінням ДМС в Закарпатській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЗК 033673 за порушення вимог міграційного законодавства України, а саме п.п. 1 п. 2 Постанови КМУ № 150 від 15 лютого 2012 року, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та постановлено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700 грн..
26 грудня 2018 року, працівником ГУ ДМС України в Закарпатській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 .
За наслідками проведеної співбесіди, складено протокол співбесіди, в якому встановлено, що Оноває Самсон 5 років навчався у Луганському державному медичному університеті, однак у 2014 році, у зв`язку з проблемами на сході, він переїхав в Ужгород, де провчився 6 курсів та закінчив УжНУ. В 2015 році, коли почалися проблеми в країні походження, він вирішив два роки провчитися в ординатурі, щоб не повертатися і заплатив за один семестр, після того, як закінчив перший семестр, не було грошей заплатити за другий семестр. Із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту не звертався раніше, оскільки чекав інформацію з Нігерії та не було з ким порадитись. Вперше прилетів до України, 22 вересня 2009 року, за студентською візою для навчання. Після в`їзду в Україну, виїжджав до Нігерії на три тижні для проходження практики в госпіталі ОСОБА_4 (обласна лікарня Екпан), після 4 курсу. Мав одну посвідку у Луганську та, після того як оплатив навчання в УжНУ, отримав посвідку в Ужгороді. Має три сестри Уфоума, ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , одного брата Ентоні і матір Естер. З батьком довго не спілкувався, оскільки він працював в компанії Шелл, однак, у зв`язку з проблемами в Нігерії, компанія покинула Нігерію. Крім того, у батька був сільськогосподарський бізнес, агробізнес, але його батько втратив. Вказує, що в Нігерії є проблема з урядом, оскільки мусульмани вбивають в країні християн, палять християнські церкви, оскільки мусульмани хочуть, щоб чинний президент далі був на своєму посту, а християни не хочуть.
02 січня 2019 року, Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області, складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У висновку зазначено, що у Нігерії наявні високі ризики здійснення терористичних атак, особливо у відповідь на дії уряду, такі як введення надзвичайного стану на захоплених хвилею насилля територіях. Також, існує загроза атак з боку екстремістів у відповідь на участь нігерійських військових у міжнародній військовій операції на Півночі Малі. Окрім того, на території Нігерії діють злочинні угрупування, в т.ч. й в столицях штатів, котрі вдаються до нападів, збройних пограбувань, викрадень. З огляду на інформацію по країні походження заявника, приходять до висновку, що ситуація в сфері безпеки залишається складною. У зв`язку з викладеним, вважають за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
02 січня 2019 року, ГУ ДМС України в Закарпатській області, видало наказ № 1 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яким наказано приступити до оформлення документів громадянину Федеративної Республіки Нігерії, ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
13 березня 2019 року, Управлінням СБУ України в Закарпатській області надано відповідь стосовно громадянина Нігерії ОСОБА_1 , де зазначили, що у зв`язку з нелегальним перебуванням на території України, протягом 1,5 року, порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також відсутності достатніх доказів щодо його переслідування у зв`язку з релігійними та політичними переконаннями, Управління СБУ в Закарпатській області вбачає за доцільне відмовити у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
29 березня 2019 року, ГУ ДМС у Закарпатській області сформувало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
05 червня 2019 року, Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 231-19.
14 червня 2019 року, Державною міграційною службою України направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 4.4/21 на підставі рішення Державної міграційної служби України від 05 червня 2019 року № 213-19.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 260/938/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року, позов задоволено повністю, рішення Державної міграційної служби України № 213-19 від 05.06.2019 року визнано протиправним та скасовано, а також зобов`язано ДМСУ повторно розглянути заяву.
16 квітня 2021 року позивач отримав від начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Ковач В.Г. повідомлення про відмову № 4.4/9 від 15.04.2021р., про що розписався в журналі видачі повідомлень.
Згідно повідомлення про відмову, Державна міграційна служба України (далі ДМСУ) своїм рішенням № 91-21 від 22.03.2021р., відмовила ОСОБА_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач не погоджуючись із такою відмовою відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з встановлених обставин справи можна дійти висновку про наявні підстави, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття передчасного рішення щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач наводить дійсні факти, які дають підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
Суд зазначив, що відповідачем при прийнятті рішення не було проведено повний збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними, а тому не обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. 
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08  липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон № 3671).
Відповідно до положень пункту 1 та пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно із частиною першою та частиною другою статті 5 Закону № 3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини першої та сьомої статті 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671).
Згідно із частиною четвертою, шостою статті 8 Закону № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону № 3671, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону №3671 рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Згідно матеріалів справи, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і згодом під час співбесід з представниками ДМС України, позивач зазначив, що основною причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя через спричинення геноциду християн на території Нігерії мусульманськими радикальними угрупуваннями «Боко Харам» і «Фулані Джихадіст». 
Позивач стверджує про побоювання повернутися до країни свого походження, оскільки його життя може бути у небезпеці через таку діяльність зазначених мусульманських угрупувань.
На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Нігерія), вбачається, що пояснення, які надав Оноває Самсон Еджірогене Годдей, не можуть бути доказом переслідувань або існування реальної загрози переслідувань позивача в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання переслідування з боку терористичного угрупування.
При цьому, пояснення позивача носили суперечливий характер, ним не наведено жодного прикладу, який би свідчив про реальність загрози його життю та здоров`ю.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач безперешкодно та легально виїхав з країни походження в Україну з метою навчання в Луганському державному медичному університеті. 
Також, колегія суддів звертає увагу на наявність розбіжностей в поясненнях позивача, зокрема у заяві-анкеті від 11.12.2018 позивач вказує, що сповідує християнство, а вже під час співбесід 13.01.2021 року, що він є християнином за народженням, однак до приїзду в Україну не був християнином справжнім, а був атеїстом. 
Також, зазначає, що виховувався в католицькій сім`ї в Нігерії, прийняв обряд хрещення, як зазначив під час співбесіди 13.01.2021 року, влітку, три роки тому. На підтвердження факту хрещення в Україні надано свідоцтво про водне хрещення видане Церквою Новою Завіту м. Ужгород, про те, що він прийняв водне хрещення 25 травня 2019 року. Тобто відбувся обряд хрещення у 2019 році, а не як стверджує позивач три роки тому. Отже, обряд хрещення позивач пройшов після того, як було завершено розгляд заяви в органі міграційної служби в Закарпатській області.
Під час співбесіди 02.02.2021 позивач зазначив, що своїм від`їздом уберіг молодших брата та сестер від домагань студентських культових угруповань, оскільки вони не знали про членів його родини. Тобто, можливе викрадення батька та знищення ферми не пов`язане з діяльністю студентських сект, примус до членства в яких змусив позивача виїхати з Нігерії, оскільки він сам вказує, що вони не знали про членів його родини.
Крім того, під час співбесіди 26.12.2018 позивач вказував, що проживав з батьками у штаті Плато м. Джобс, а під час співбесіди 02.02.2021 зазначив, що переїхав у м. Варрі штат Дельта звідки і виїхав у 2009 році в Україну.
У 2013 році позивач повернувся до Нігерії для проходження практики у м. Варрі та навчався там в державному університеті ОСОБА_7 .
Відтак, колегія суддів константує, що позивач виїхав у 2009 році з Нігерії та безперешкодно повернувся туди у 2013 році у м. Варрі штат Дельта, де проходив практику та знову виїхав в Україну. При цьому, за час перебування у своїй країні та проходження практики у нього не було жодних проблем щодо його безпеки та переслідувань. 
Під час співбесід 13.01.2021 та 02.02.2021 позивач надавав інформацію щодо своїх рідних, вказуючи, що у них все добре та жодних проблем немає.
З протоколів співбесід із позивачем видно, що насилля або переслідувань він не зазнавав, а лише чув про такі випадки. 
Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.
Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.
Посилання позивача на небажання повертатись до країни свого походження, через переслідування з боку терористичного угрупування ОСОБА_2 є не доведеними.
Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 і доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.
На переконання колегії суддів, відповідач при прийнятті оскарженого рішення взяв до уваги актуальну інформацію по країні походження позивача Нігерії, а тому доводи позивача в цій частині колегія суддів не бере до уваги.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди.
Натомість, громадянином Нігерії ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні походження. Також, позивачем не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з релігійною належністю до християнства.
Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань. Також заявником не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження. 
Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи.
Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання загрози життю достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
Таким чином, колегія суддів вважає, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, співбесід останнього з посадовими особами відповідача та виявлених з відкритих електронних джерел фактів, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Нігерії жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 Законом № 3671, які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Відтак, ДМС України виконало вимоги Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил № 649 щодо повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У постанові від 13 березня 2018 року у справі № 826/3886/16 Верховний Суд вказав, що обов`язок доказування покладається на заявника, який зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник має переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Сімейні або інші причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа переїжджає виключно з економічних міркувань, свідчать, що така особа є економічним мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 815/5486/16).
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що позивачем не доведено факту його переслідування та загрози життю. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, ним не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.
На підставі наявних матеріалів справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Нігерії та перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
На підставі встановлених фактичних обставин та приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ДМС України, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст.ст.308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 260/1439/21 - скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 22.11.21