ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2021 року          м.Дніпро                                                        Справа №  908/2614/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:    Антоніка С.Г. (доповідач), 
суддів:  Березкіної О.В., Іванова О.Г.,
при секретарі судового засідання: Грачов А.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги  Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову (суддя Ярешко О.В.) у справі №908/2614/21

за позовом: Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13)
до відповідача: Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області (72563, Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд. 1)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (69002, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 84)

позов немайнового характеру

ВСТАНОВИВ:

          Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.09.2021р. у задоволенні заяви Міністерства юстиції України про забезпечення позову відмовлено.
          Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, господарський суд вказав, що із змісту заяви та доданих до неї документів не вбачається жодного обґрунтованого припущення та не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що існують обставини, які дійсно можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення, зокрема відповідачем вчиняються дії щодо відчуження спірного майна чи-то дії з підготовки такого відчуження
          Не погодившись із ухвалою місцевого господарського суду, Міністерство юстиції України звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 у справі №908/2614/21 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.          
          Апеляційна скарга обгрунтована наступним:
- існують об`єктивні ризики того, що відповідачем можуть вчинятися дії, пов`язані із відчуженням спірного майна, застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, без їх застосування права, свободи та законні інтереси Міністерства юстиції України будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази;
- мотивувальна частина ухвали не містить мотивів, з яких суд дійшов до висновків про необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідач  у відзиві на апеляційну скаргу просить останню залишити  без задоволення, а ухвалу господарського суду без змін.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 у справі №908/2614/21. Розгляд справи призначений у судовому засіданні.
Згідно   ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
                  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
                      Колегія суддів, дослідивши матеріали справи,  вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
          Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2021 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Міністерства юстиції України до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про: визнання незаконним та скасування рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 30.09.2002 № 6 «Про уточнення об`єктів комунальної власності» в частині передачі у комунальну власність цілісного об`єкта будівлі Кирилівської селищної ради; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.01.2005 на будівлю Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області загальною площею 877,1 кв.м, частка власності 1/1; скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно на будівлю Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд. 67, зареєстровану за Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області; визнання за Міністерством юстиції України права власності на нерухоме майно, а саме: частину адміністративної будівлі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, яка складається з чотирьох службових і семи підсобних приміщень загальною площею 81,1 кв.м, розташованих на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд. 67.          
          Разом із позовною заявою від Міністерства юстиції України надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на адміністративну будівлю Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області загальною площею 877,1 кв.м, розташованої на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд. 67; заборонити суб`єктам державної реєстрації прав будь-яких органів вчиняти реєстраційні дії відносно нерухомого майна, а саме: адміністративної будівлі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області загальною площею 877,1 кв.м, розташованої на першому поверсі  адміністративної  будівлі  за адресою:  Запорізька  обл., Якимівський 
р-н, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд. 67..
          Вказана заява мотивована тим, що  Міністерством юстиції України подано позов до Господарського суду Запорізької області до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про скасування рішення, свідоцтва, державної реєстрації права власності на майно, визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачам безпідставно було оформлено право власності на частину адміністративної будівлі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, яка складається з чотирьох службових і семи підсобних приміщень загальною площею 81,1 кв.м, розташованих на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд. 67, що перебуває на балансі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та належить до сфери управління Міністерства юстиції України. Як зазначено, спірне майно було придбане Кабінетом Міністрів України від АКАБ «Україна» на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2003 № 130-04/055/128. У подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.10.2003 № 599-р вказане майно було передане до сфери управління Міністерства юстиції України. На сьогодні спірне майно перебуває на балансі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) і належить Міністерству юстиції України на праві оперативного володіння. У ході вжиття заходів щодо оформлення державної реєстрації права власності на спірне майно за Міністерством юстиції України встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже зареєстровано право власності в цілому на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар (Калініна), буд. 67 за Кирилівською селищною радою на підставі іншого правовстановлюючого документу. На спірне майно було видане свідоцтво на право власності від 31.01.2005 № САА № 369297. При цьому, на момент прийняття рішення частина адміністративної будівлі Кирилівської селищної ради, а саме: чотири службових і сім підсобних приміщень загальною площею 81,1 кв.м, належала АКАБ «Україна» на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2000. Таким чином, обставини оформлення відповідачем права власності на спірне майно, яке йому ніколи не належало та ніким йому не передавалось, на думку заявника, свідчать про те, що у випадку відсутності заборони вчиняти певні дії стосовно спірного майна, відповідач може приймати будь-які рішення, зокрема з приводу його відчуження третім особам. Вважає, що у випадку задоволення позову Мін`юст не зможе захистити або поновити свої права у межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду, що істотно ускладнить ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся з позовом. Накладення арешту на майно обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосовуватися у справі, в якій заявлено вимогу про визнання права на майно. Заявник вважає, що з огляду на недобросовісну поведінку відповідача стосовно спірного майна вбачається існування реальної загрози його відчуження третім особам, що значно ускладнить відновлення порушеного права позивача. Якщо до закінчення розгляду даної справи суб`єктом державної реєстрації прав будуть вчинені нові реєстраційні дії відносно адміністративної будівлі та якщо спірне майно буде відчужено на користь інших осіб, позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження.          
          За наслідками розгляду вказаної заяви винесено оскаржувану ухвалу.
          Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.
          Частиною першою  статті 2 ГПК України  встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
          Згідно з частиною першою  статті 11 ГПК України,  суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
          Відповідно до частини другої  статті 136 ГПК України,  забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
          За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
          Відповідно до частини першої  статті 73 ГПК України,    доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
          Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
          Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 137 ГПК України,  позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною відповідачу вчиняти певні дії.
          При цьому за змістом наведеної норми під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як заборони вчиняти певні дії (продавати або іншим чином відчужувати нерухоме майно ), суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. Арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 р. у справі № 915/870/18 та від 05.09.2019р. у справі № 911/527/19, від    21.08.2020р. у справі №    904/2357/20).
          Таким чином, аналіз положень статей  136,  137 ГПК України, вказує на те, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
          Відповідно до частини першої  ст. 74 ГПК України,  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          Статтею 76 ГПК України  визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Відповідно до частини першої  статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, Позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
          Між тим, лише посилання заявника на потенційне порушення прав позивача при виконанні майбутнього рішення суду не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову без надання при цьому належних доказів на підтвердження вказаних обставин.
Заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника.
В даному випадку заявник зазначає лише про можливість відповідача розпорядитися предметом позову. При цьому не надано жодних доказів, які б свідчили про намір відповідача розпорядитися предметом позову. 
Лише припущення про існування об`єктивних ризиків того, що відповідачем можуть вчинятися дії, пов`язані із відчуженням спірного майна, не є підставою для забезпечення позову.
           З огляду на викладене, у даному конкретному випадку, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду про відсутність підстав для задоволення заяви Міністерства юстиції України про забезпечення позову.
          Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
          Враховуючи наведене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
          
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.  269,  270,  271,  275,  276,  282 - 284    Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 у справі №908/2614/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено      09.11.2021р.

Головуючий суддя                                                                                                                                          С.Г. Антонік

Суддя                                                                                                                                                                                        О.В. Березкіна

Суддя                                                                                                                                                                                        О.Г. Іванов