Ухвала
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 204/5904/19
провадження № 61-19404ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.
Позовна заява мотивована тим, що 09 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» (далі - ПАТ «Радикал Банк») 
та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою від 09 грудня 2012 року № 1, додатковою угодою від 08 січня 2013 року № 2, додатковою угодою від 09 червня 2013 року № 4 та додатковою угодою від 09 вересня 2013 року № 5, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 461 200 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,3 % річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
Також 09 листопада 2012 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. за реєстровим № 636 від 09 листопада 2012 року, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними до іпотечного договору, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. за реєстровим від 27 грудня 2012 року № 786.
06 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та Державною іпотечною установою укладений нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом 
на 10 червня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 381 959,33 грн, з яких: сума основного боргу - 341 534,57 грн; прострочені відсотки за користування кредитом - 36 268,33 грн; пеня - 3 443,27 грн; інфляційні втрати - 713,26 грн.
Посилаючись на вищевказане, Державна іпотечна установа просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про іпотечний кредит від 09 листопада 2012 року у розмірі 381 959,33 грн.
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська 
від 16 серпня 2021 року (у складі судді Дубіжанської Т. О.) позов Державної іпотечної установи задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за іпотечним договором від 09 листопада 2012 року 
у розмірі 381 959,33 грн, з яких: заборгованість за тілом 
кредиту - 341 534,57 грн; прострочені відсотки за користування кредитом - 36 268,23 грн; пеня - 3 443,27 грн; інфляційні втрати - 713,26 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року (у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.) рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська 
від 16 серпня 2021 року залишене без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що неналежне виконання відповідачем умов договору про іпотечний кредит в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статтями 525, 526, 625 ЦК України, тому наявні підстави для задоволення позову.
25 листопада 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду 
з касаційною скаргою на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права 
на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, тобто ціна позову становить 381 959,33 грн, 
яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 
567 500 грн).
При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином 
(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Отже, зазначена справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики), за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а тому заявник вважає, що наявні підстави для відкриття касаційного провадження.
Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявником не обґрунтовано, у чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.
Доводи щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими та не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі, оскільки зазначені доводи зводяться до заперечення встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанції, й в цілому до заперечення результату розгляду справи апеляційним судом та судом першої інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 немає.
Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08). 
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, 
так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук