Ухвала
 
18 жовтня 2021 року
місто Київ
 
справа № 219/8093/19
провадження № 61-16208ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Бахмутська районна державна адміністрація Донецької області, Бахмутська районна рада Донецької області,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Тимченко О. О., Кішкіної І. В., Халаджи О. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Цеацура О. І. у липні 2019 року звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дій Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області та Бахмутської районної ради Донецької області щодо недозволеного опублікування та використання графічної форми одночасно двох об`єктів авторського права «Збірка творів «Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами Української символіки «Сучасний Український значок» та значок прапор двоколірний з Тризубом жовтого та блакитного кольору на веб-сторінці за адресою http://bahmutrayon.gov.ua/index.php?id=5088&show=news&&newsid=109462, що призвело до порушення авторського та інтелектуального права позивача; солідарне стягнення компенсації у розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення у справі у 2021 році складатиме 120 000, 00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що на сайті Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області та Бахмутської районної ради Донецької області як ілюстрація до повідомлення було використане графічне зображення твору образотворчого та прикладного мистецтва, ідентичне графічному зображенню об`єкта авторського права, яке належить позивачу під назвою: «Значок-прапор, 16х24 мм: латунь, травлення, емаль, позолота (585 проба), нікелювання, хромування або покриття силіконовим композитом», що призвело до порушення прав позивача на захист немайнових і майнових прав інтелектуальної власності.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції констатував, що доказів на підтвердження використання відповідачами графічного зображення твору, об`єкта авторського права, яке належить позивачу, у комерційних цілях, позивачем не надано.
Також судом першої інстанції враховано клопотання відповідачів про застосування позовної давності, у зв`язку з чим, встановивши, що відлік зазначеного строку розпочався з 11 травня 2016 року, з часу розміщення на веб-сайті графічного зображення, втім із позовом ОСОБА_1 звернулася 21 липня 2019 року, отже із пропуском трирічного строку звернення до суду.
Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн.
Постановою Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 лютого 2021 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2021 року скасовано.
Компенсовано ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768, 40 грн за рахунок держави.
Судовий розмір у розмірі 2 305, 20 грн, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, віднесено за рахунок держави.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову, констатував, що авторські права ОСОБА_1 на зазначений твір підтверджено належними доказами та сумнівів у суду не викликають, втім Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України є об`єктами права державної власності та не можуть належати до об`єктів авторського права.
Відповідачами використано саме графічне зображення Державного Прапору України та Державного Герба України, а не металевий значок чи фото цього значка, яке міститься у творі під назвою « Збірка творів «Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами української символіки «Сучасний український значок», авторські права на який належать ОСОБА_1 .
Також в результаті порівняння роздруківки, на якій для порівняння нанесено зображення з сайту відповідача та зі збірки позивача, з`ясовано, що вони не є ідентичними і мають певні відмінності.
Суд апеляційної інстанції врахував, що у мережі інтернет, у вільному доступі міститься велика кількість зображень Державного прапору України та малого Державного Герба України, аналогічних тим, що використано у творі під назвою: «Збірка творів «Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами української символіки «Сучасний український значок» без зазначення автора та його контактних даних, що підтверджується роздруківками із зазначених веб-сторінок.
За наведених обставини суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 не надала докази на підтвердження факту порушення її прав відповідачами, а тому позов задоволенню не підлягає.
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 лютого 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України..
Стислий виклад позиції заявника
ОСОБА_1 у серпні 2021 року звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року за виключними обставинами.
Заява обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не застосував рішення Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/201, яким зроблено висновки про неконституційність підзаконних актів та відсутність закону прямої дії.
В Україні відсутні спеціальний закон, який би врегулював порядок використання Державного Прапора України та був прийнятий з дотриманням відповідної конституційної процедури, що породжує невизначеність у використанні цього державного символу та його захисті як конституційної цінності.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/201 запропоновано Верховній Раді України законодавчо встановити порядок використання державних символів України, зокрема Державного Прапора України.
В окремій думці судді Маркуш М. А. зазначено, що висновок, зроблений у цьому рішенні, поставив під загрозу неконституційності всі нині чинні нормативно-правові акти, в яких ідеться про використання Державного Прапора України, а також унеможливив використання в усіх випадках поряд з Державним Прапором України будь-яких прапорів, символів (символік), крім державних, та/чи використання в усіх випадках, визначених чинним законодавством, Державного Прапора України поряд з будь-якими іншими прапорами та символами (символікою).
На переконання заявника, констатація судом статті 20 Конституції України не визначає законності використання відповідачами об`єктів авторства позивача, тому висновок про відсутність доказів на підтвердження факту порушення прав позивача або обставин як підставу позовних вимог є необґрунтованим та суперечить роз`ясненням, викладеним 
у підпунктах 12, 18, 39, 42 постанови Пленуму Верховного суду України від 04 червня 2020 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права та суміжних прав» та пункту 29 пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності».
Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Донецького апеляційної суду від 15 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року відмовлено.
Суд апеляційної інстанції констатував, що положення частини третьої статті 423 ЦПК України містить вичерпний перелік виключних обставини, за наявності яких суд вправі переглянути ухвалене ним рішення.
Визначена ОСОБА_1 підстава перегляду постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року за виключними обставини, а саме рішення Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року, не відповідає визначеним процесуальним законом виключним обставинами, оскільки наведеним Рішенням не була встановлена неконституційність (конституційність) будь-якого закону, натомість запропоновано Верховній Раді України законодавчо встановити порядок використання державних символів України, зокрема Державного Прапора України.
За наведених обставини суд апеляційної інстанції зробив висновок, що заявником не доведено наявність передбачених процесуальним законом підстав для перегляду постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року за виключними обставинами.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 28 вересня 2021 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просять скасувати ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/2011 встановлено юридичний факт відсутності закону (або низки норм) про символіку України.
На переконання заявника, суд, який здійснює перегляд справи, не повинен керуватися дослівним значенням статті 423 ЦПК України, може застосувати принцип відсилки до вже встановленого факту неконституційного стану правового поля.
За відсутності норми закону визначальним є відповідність висновкам Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо принципу правової визначеності, ефективного способу захисту і поновлення прав людини, зокрема рішення у справах «Юрій Щокін проти України», «Дія-97» проти України».
Заявник вважає, що відмова у задоволенні заяви про перегляд постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року за виключними обставинами свідчить про порушення державною Україна в особі судової системи міжнародних зобов`язань, які вона визнала та зобов`язалася виконувати.
Суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував окремі думки суддів Конституційного Суду України Маруш М. А. та Бринцева В. Д., які є невід`ємною частиною Рішення Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/2011.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно з частиною третьою статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.
За правилами пунктів 4, 5, 6 частини першої статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України; з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного; 6) з підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок у кримінальному провадженні набрав законної сили.
При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина п`ята статті 423 ЦПК України).
За правилами частин першої, другої статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
Отже, необхідними умовами виключних обставин, визначених пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 ЦПК України, за наявності яких суд апеляційної інстанції може переглянути, ухвалене ним рішення є, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.
Отже, законодавчо визначено дві виключні обставини, за наявності яких суд апеляційної інстанції може здійснити перегляд власного рішення.
Оцінка доводів касаційної скарги
ОСОБА_1 визначено підставу перегляду постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, а саме незастосування судом апеляційної інстанції Рішення Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/2011, яким зроблено висновки про неконституційність підзаконних актів та відсутність закону прямої дії, тобто заявником наведена підстава перегляду судового рішення за винятковими обставинами, яка відповідає пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/2011 в аспекті конституційного звернення положення Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» від 20 квітня 2000 року № 1684-III (1684-14) у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» щодо порядку офіційного використання копій Прапора Перемоги» від 21 квітня 2011 року № 3298-VI (3298-17) треба розуміти так, що Конституцією України (254к/96-ВР) визначено вичерпний перелік державних символів України, якими є Державний Прапор України, Державний Герб України та Державний Гімн України.
Визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення абзацу шостого статті 2 Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» від 20 квітня 2000 року № 1684-III (1684-14) у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» щодо порядку офіційного використання копій Прапора Перемоги» від 21 квітня 2011 року № 3298-VI (3298-17).
Запропонувати Верховній Раді України законодавчо встановити порядок використання державних символів України, зокрема Державного Прапора України.
Конституційний Суд України, формуючи мотиви та роблячи висновки у Рішенні, виходив зі змісту та вимог конституційного звернення громадянина ОСОБА_2 , який просив дати офіційне тлумачення, роз`яснивши, чи не прирівнюються до Державного Прапора України копії Прапора Перемоги згідно з положеннями Закону № 3298 (3298-17), яким передбачено порядок їх використання та підйому. Необхідність в офіційному тлумаченні зазначених положень Закону № 3298 (3298-17) автор клопотання обґрунтовує наявністю неоднозначної практики у питанні офіційного підйому у День Перемоги копій Прапора Перемоги на будинках (щоглах, флагштоках) поряд з Державним Прапором України в різних регіонах України.
Отже, межами конституційного розгляду у наведеній справі були офіційне тлумачення окремих положень підпунктів 1, 2 пункту 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» щодо порядку офіційного використання копій Прапора Перемоги» від 21 квітня 2011 року № 3298-VI (3298-17) у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3, 8, 11, 15, 17, 18, 20, 29, 34, 37, 41, 65 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 1 Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» у редакції від 20 квітня 2000 року № 1684-ІІІ, на честь Перемоги в столиці України місті-герої Києві, інших містах та населених пунктах України проводяться святкові заходи з використанням символіки років Великої Вітчизняної війни.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» щодо порядку офіційного використання копій Прапора Перемоги» від 21 квітня 2011 року № 3298-VI (3298-17) внесено зміни до Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» від 20 квітня 2000 року № 1684-III (1684-14), а саме: підпунктом 1 пункту 1 Закону № 3298 (3298-17) доповнено статтю 1 Закону № 1684 (1684-14) частиною п`ятою; підпунктом 2 пункту 1 Закону № 3298 (3298-17) доповнено статтю 2 
Закону № 1684 (1684-14) абзацами четвертим, п`ятим, шостим. 
Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 1684 (1684-14) у редакції Закону № 3298 (3298-17) Прапор Перемоги є символом перемоги радянського народу та його армії і флоту над фашистською Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни. 
Підпунктом 2 пункту 1 Закону № 3298 (3298-17) доповнено перелік форм увічнення Перемоги та подвигу народу-переможця, визначений статтею 2 Закону № 1684 (1684-14). До таких форм віднесено, зокрема використання копій Прапора Перемоги біля Вічного вогню, могил Невідомого солдата і Невідомого матроса; суспільне використання копій Прапора Перемоги під час урочистих заходів, присвячених Дню Перемоги, які здійснюються органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, громадськими об`єднаннями, покладання вінків до могили Невідомого солдата у місті Києві та інших пам`ятників Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років у День Перемоги й інші дні, пов`язані з подіями Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, дні визволення та дні оборони населених пунктів від німецько-фашистських загарбників; офіційний підйом у День Перемоги копій Прапора Перемоги на будинках (щоглах, флагштоках) поряд з Державним Прапором України.
Закон України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» № 1684 (1684-14) втратив чинність на підставі Закону України «Про увічнення перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років» від 09 квітня 2015 року № 315-VIII.
Отже, наведене свідчить, що Конституційний Суд України встановив неконституційними положення закону щодо порядку офіційного використання копій прапора Перемоги, який не віднесено до державних символів України.
Рішення Конституційного Суду України не містить інших висновків щодо встановлення неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд зазначає, що за наведених обставин у справі № 219/8093/19, враховуючи предмет та вимоги позову щодо використання державних символів України, судами першої та апеляційної інстанцій підлягали застосуванню закони, правові акти, які дають визначення державної символіки, її значення для українського народу та правила використання державними установами та іншими особами у випадках не заборонених законом.
Відповідно до статті 20 Конституції України державними символами України є Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України. Державний Прапор України - це стяг із двох рівновеликих горизонтальних смуг синього і жовтого кольорів. Великий Державний Герб України встановлюється з урахуванням малого Державного Герба України та герба Війська Запорізького законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Головним елементом великого Державного Герба України є Знак Княжої Держави Володимира Великого (малий Державний Герб України). Державний Гімн України - національний гімн на музику М. Вербицького із словами, затвердженими законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Опис державних символів України та порядок їх використання встановлюються законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Столицею України є місто Київ.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються порядок використання і захисту державних символів.
Конституційний Суд України вважав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік державних символів України.
Указом Президента України від 09 лютого 2001 року № 79/2001 «Про питання щодо використання державних символів України», з метою визначення порядку використання державних символів України на період до законодавчого врегулювання зазначеного питання, виховання у громадян поваги до цих символів, запобігання неналежному їх використанню постановлено, зокрема Міністерству освіти і науки України, Міністерству культури і мистецтв України, Державному комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державному комітету молодіжної політики, спорту і туризму України забезпечити запровадження циклів теле- і радіопередач, публікацій у засобах масової інформації та мережі Інтернет, що спрямовані на виховання у громадян поваги до державних символів України, роз`яснення їх значення для становлення держави.
Відповідно до наказу Міністерства освіти України від 07 вересня 2000 року № 439 державна символіка в обов`язковому порядку застосовується при проведенні урочистих заходів (свято першого дзвоника, врученні атестатів, свідоцтв, дипломів тощо), державних і національних свят, при виконанні відповідних розпоряджень органів влади. У всьому світі склалися певні правила використання Державного Прапора, на основні з яких звернуто увагу, зокрема на таке: на Державному Прапорі не можна розміщувати предмети, емблеми, прикраси тощо. Державний Прапор ніколи і ніде не можна використовувати як прикрасу чи декорацію. З цією метою можна використовувати барви Державного Прапора, і то лише у випадку державних чи національних свят, при державних урочистостях тощо. Зображення Державного Прапора не можна використовувати на рекламах, оголошеннях, заставках.
Суд апеляційної інстанції у постанові від 28 квітня 2021 року встановив, що відповідачами як органами місцевого самоврядування використано графічне зображення Державного Прапору України та Державного Герба України, роздруківка із сайту відповідачів яких оглянута судом, у зв`язку з чим зроблено висновок, що зазначені зображення та зображення, використані у творі позивача, мають відмінності.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року за виключними обставинами, по суті зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення такої заяви, хоча допустив помилку у мотивуванні свого рішення, констатуючи, що Рішенням Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/2011 не встановлена неконституційність (конституційність) будь-якого закону.
Зазначене не вплинуло на правильність вирішення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду апеляційної інстанції за виключними обставинами, оскільки Конституційним Судом України встановлена неконституційність окремих положень Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» від 20 квітня 2000 року № 1684-III (1684-14) у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» щодо порядку офіційного використання копій Прапора Перемоги» від 21 квітня 2011 року № 3298-VI (3298-17), тобто закону, який не застосовувався і не підлягав застосуванню судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 219/8093/19, предметом спору якої є порядок використання Державного Прапора України, у той час як Законом 1684-III (1684-14) із змінами мова йде про порядок використання копій прапора Перемоги, який не віднесено до державних символів України.
Доводи заявника, що сам факт констатування Конституційним Судом України відсутності закону (або низки норм) про символіку України є підставою для перегляду рішення суду апеляційної інстанції за виключними обставинами, а також те, що суд, який здійснює перегляд справи, не повинен керуватися дослівним значенням статті 423 ЦПК України, Верховний Суд визнає помилковим тлумаченням ОСОБА_1 наведених норм процесуального закону.
У такому висновку Верховний Суд виходить з того, що дотримання порядку та правил, встановлених законом, зокрема положення частини третьої статті 423 ЦПК України, яка визначає виняткові обставини, посилання заявника на наявність яких уповноважує суд на здійснення перевірки таких обставини, а у разі їх підтвердження (обставин) делегує здійснення перегляду оскаржуваного рішення, забезпечує правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.
Верховний Суд констатує, що положення частини третьої статті 423 ЦПК України є чіткими, зрозумілими, не викликають їх неоднозначного тлумачення та застосування.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував окремі думки суддів Конституційного Суду України Маруш М. А. та Бринцева В. Д., які є невід`ємною частиною Рішення Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 6-рп/2011, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За правилом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно із частинами першої, другої статті 93 Закону України «Про Конституційний Суд України» суддя, який підписав рішення, висновок, ухвалу про відмову у відкритті конституційного провадження у справі або про закриття конституційного провадження, може викласти окрему думку в строки, встановлені Регламентом. Суддя викладає окрему думку в письмовій формі, що додається до відповідного акта Суду та без зволікання оприлюднюється на офіційному веб-сайті Суду.
Положення цивільного процесуального закону та Закону України «Про Конституційний Суд України» не визначають обов`язку судів різних інстанцій застосовувати окремі думки, зокрема Конституційного Суду України.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо наявності виключних обставин, зробив правильний висновок, що неведені заявником обставини не може слугувати підставою для перегляду судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення суду апеляційної інстанції, апеляційний суд правильно виходив з того, що наведені заявником підстави та обставини не є виключними у розумінні частини третьої статті 423 ЦПК України і не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення доводять, що подана скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 вересня 2021 рокуза заявою  ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області, Бахмутської районної ради Донецької області про захист авторських прав та стягнення компенсації, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко