ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року	Львів	Справа № 300/1752/21 пров. № А/857/13551/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М., 
за участю секретаря                    Пославського Д.Б.,
представника апелянта           Косар М.Є.,
представника відповідача      Юркевич О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 25 червня 2021 року (ухвалене головуючим - суддею Чуприна О.В. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/1752/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу,

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідач про визнання протиправним та скасування розпорядження № 28-к від 19.03.2021, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідачем протиправно винесено розпорядження № 28-к від 19.03.2021, яким позивача звільнено з посади начальника Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації за власним бажанням відповідно до ст. 86 Закону України «Про державну службу». Вважає, що таке рішення відповідача суперечить вимогам ст. 86 коментованого Закону, оскільки його звільнення органом призначення проведено не на підставі власного волевиявлення, допустивши обмеження трудових прав і службу в органах державної влади. За доводами позивача він не подавав 05.03.2021 заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням, втім остання містить штемпель вхідної реєстрації у загальному відділі Тернопільської обласної державної адміністрації та резолюцію голови від 17.03.2021 про підготовлення проекту розпорядження. Як вказує позивач , відповідач використав написану ним ще в серпні 2020 року заяву про звільнення за власним бажанням, одночасно із заявою про прийняття на роботу, що свідчить про відсутність в заяві як дати звільнення, так і не зазначено дату її написання (складання). Несподіване раптове звільнення проведено в період відсутності позивача на роботі з 17.03.2021 по 29.03.2021 у зв`язку із перебування у відрядженні у місті Києві з 17.03.2021 по 18.03.2021 та внаслідок тимчасової непрацездатності у зв`язку із хворобою в період з 18.03.2021 по 29.03.2021. Вважаючи, що звільнення відбулося неправомірно, без дотримання відповідної процедури та без його волевиявлення, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі, ставлячи вимогу про скасування розпорядження органу призначення № 28-к від 19.03.2021, поновлення на посаді начальника Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в задоволенні адміністративний позову відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про протиправність оскарженого розпорядження не відповідають встановленим судом фактичним обставинам, не підтверджені жодними доказами та ґрунтуються на припущеннях позивача, які належним чином не доведені. Натомість, в обґрунтування аргументів відповідача представником до матеріалів справи долучено належні та допустимі письмові докази, що свідчать про об`єктивність та правомірність дій і рішення відповідача щодо звільнення позивача з посади державної служби.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що справу розглянуто у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, тоді як справу належало розглядати за правилами загального позовного провадження, не витребувано оригіналів документів та залишено без розгляду клопотання про призначення експертизи та виклик свідків, чим позбавлено його конституційного права в наданні доказів та доведення їх переконливості, не взяв до уваги належні докази його відсутності на роботі 05.03.2021 у зв`язку з перебуванням у додатковій оплачуваній відпустці з 22.02.2021 по 05.03.2021 та складанням в цей день сесії у Львівському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та надала пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги та надала пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 15.09.2020 за № 143-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації за результатами співбесіди шляхом укладення контракту на період дії карантину та до дня визначення переможця конкурсу зі строком випробування один місяць і посадовим окладом згідно із штатним розписом.
15.09.2020 між Тернопільською обласною державною адміністрацією та позивачем укладено контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Згідно умов контракту від 15.09.2020 робочий час і час відпочинку особи встановлюється відповідно до ст. 56 Закону України «Про державну службу» (пункт 8 контракту).
У разі невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених для державних службовців Законом України «Про державну службу», іншими законами та цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законом (пункт 13 контракту).
Дія цього контракту припиняється, зокрема, у разі припинення державної служби з підстав і в порядку, визначених ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» (пункт 18 контракту).
Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 08.02.2021 № 4 надано ОСОБА_1 , начальнику управління капітального будівництва обласної державної адміністрації частину щорічної основної оплачуваної відпустки за робочий рік з 15.09.2020 до 14.09.2021 тривалістю 2 календарних дні з 18.02.2021 до 19.02.2021 та додатково оплачувану відпустку на період складання сесії як слухачеві заочної форми здобуття освіти першого курсу факультету публічного управління та адміністрування Львівського регіонального інституту державного управління при Президентові України тривалістю 12 календарних днів з 22.02.2021 до 05.03.2021.
Згідно Довідки про участь у сесії від 05.03.2021 факультету публічного управління та адміністрування Львівського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України, ОСОБА_1 прибув до інституту 22.02.2021, вибув з інституту 05.03.2021 склавши за зазначений строк 3 екзамени.
Згідно рахунку № 7050 виписаного 05.03.2021 17 год. 50 хв. ОСОБА_1 оплатив за проживання в готелі « LH Hotel&SPA », м.Львів, вул. Петрушевича, 1 , з 13 год. 35 хв. 03.03.2021 по 05.03.2021 17 год. 50 хв. суму 5445, 00 грн відповідно до квитанції з карткового рахунку НОМЕР_1 .
Наказом по управлінню капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації від 17.03.2021 № 6 відряджено ОСОБА_1 начальника управління капітального будівництва до м.Київ з 17.03.2021 по 18.03.2021 до Національної асоціації дорожників України для участі у форумі на тему «Удосконалення структури управління автомобільними дорогами місцевого значення».
18.03.2021 17 год. 05 хв. позивач повідомив на електронну адресу управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_2 , що перебуваючи у відрядженні в м.Києві захворів, відкрито лікарняний, який надасть після закриття і за цією електронної адресою управління капітального будівництва йому надано відповідь що інформацію передадуть в кадри та бухгалтерію.
Згідно листка непрацездатності серії АЛД №522457 виданого 18.03.2021 КНП «ЦПМСД №1 Амбулаторія №9 вул. Столичне шосе 35, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 18.03.2021 по 29.03.2021/ Стати до роботи 30.03.2021.
Листом Тернопільської обласної державної адміністрації від 19.03.2021 № 06-2343/13 позивача повідомлено на адресу АДРЕСА_2 , що розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 19.03.2021 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 » його звільнено з посади начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації з додатком копії цього розпорядження.
Коментоване розпорядження № 28-к від 19.03.2021 також доведено до відома позивача шляхом надіслання його о 15 год. 14 хв. на електронну пошту позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 , що засвічується протоколом доведення інформації (документів) до начальника Управління капітального будівництва обласної державної адміністрації від 19.03.2021.
Згідно розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 19.03.2021 № 28-к звільнено з 19.03.2021 ОСОБА_1 з посади начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу». Підстави: заява ОСОБА_1 .
Згідно пояснень відповідача, що в свою чергу заперечується позивачем, ОСОБА_1 05.03.2021 подана заява про звільнення із займаної посади за власним бажанням, яка зареєстрована у журналі реєстрації заяв працівників обласної державної адміністрації 05.03.2021 за вхідним номером 7-3.
За змістом актів від 19.03.2021 позивач був відсутній на робочому місці вказаного дня з 08 год. 00 хв. до 15 год. 45 хв. без поважних причин.
Після звільнення позивача 19.03.2021 згідно розпорядження органу призначення № 28-к, розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 25.03.2021 за №209/01.02-01 оголошено конкурс та затверджено умови проведення конкурсу на зайняття вакантної посади начальника Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації, за результатом проведення якого переможцем конкурсу визначено ОСОБА_2 , про що видано розпорядження №47-к від 15.04.2021.
Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 13.05.2021 за №68-к ОСОБА_2 призначено на посаду начальника Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації як переможця конкурсу з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.
Позивач вважаючи оскаржене розпорядження відповідача протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015  (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 3, ч.ч. 2, 3 ст. 5 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону № 889-VIII.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VІІІ, державна служба припиняється:
у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);
у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);
за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);
за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);
у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);
у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);
у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»;
з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
За правилами частин 1 - 3 ст. 86 цього Закону, що визначає порядок припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч. 3 ст. 86 Закону № 889-VІІІ).
Системний аналіз Закону № 889-VІІІ, з урахуванням предмету цього спору свідчить про те, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням необхідно серед іншого з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення та чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.
Верховний Суд у постанові від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19 наголосив, що основними умовами припинення державної служби за ч. 1 статті 86 Закону № 889-VІІІ є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу», оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».
Як згадувалось вище, розпорядження від 19.03.2021 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 » за власним бажанням прийнято відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви ОСОБА_1 .
Разом з цим, колегія суддів встановила, що заява ОСОБА_1 не містить дати, з якої він має намір звільнитися, не містить дати написання заяви, а її реєстрація у загальному відділі Тернопільської обласної державної адміністрації 05.03.2021 проведена коли він за даними табелю обліку робочого часу перебував у додатковій оплачуваній відпустці в зв`язку з навчанням.
Даючи правову оцінку таким обставинам, колегія суддів зазначає, що основними умовами для припинення державної служби за ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».
Крім цього, колегія суддів вважає, що відсутність на заяві ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням відповідної дати звільнення та дати написання заяви свідчить про вірогідність його тверджень, що цю заяву ним написано перед призначенням на посаду і 05.03.2021 він не подавав цю заяву, оскільки перебував на сесії в інституті у м.Львові, що підтверджується сукупністю взаємопов`язаних наведених вище письмових доказів.
Зокрема, такими доказами як: розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 08.02.2021 № 4 про надання ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки на період складання сесії у Львівському регіональному інституті державного управління НАДУ при Президентові України з 22.02.2021 по 05.03.2021, довідкою Львівського регіонального інституту державного управління НАДУ про прибуття ОСОБА_1 на сесію 22.02.2021 та вибуття з інституту 05.03.2021, рахунком від 05.03.2021 про оплату за проживання в готелі у м.Львові з 03.03.2021 по 05.03.2021, табелем обліку робочого часу за березень 2021, про перебування ОСОБА_1 у відпустці в зв`язку з навчанням з 22.02.2021 по 05.03.2021 та на роботі - 09.03.2021, чим підтверджується, що позивач не перебував на роботі в м.Тернополі 05.03.2021, відтак критично оцінюється підписання ним в цей день Наказу від 05.03.2021.№ 13 -к про встановлення надбавки ОСОБА_3 .
Крім цього, ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Достатньою формою виявлення наміру про залишення на роботі є продовження виконання службових обов`язків та перебування на робочому місці, що вже саме по собі виключає наявність правових підстав для звільнення відповідно до раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням та відсутність дій щодо вимагання припинення трудових відносин.
Як встановлено вище, в період з 17.03.2021 по 18.03.2021 позивач був у відрядженні в м.Києві та з 18.03.2021 по 29.03.2021 був тимчасово непрацездатний, що підтверджується листком непрацездатності серії АЛД № 522457 виданим 18.03.2021, про що в цей же день надіслав повідомлення на електронну адресу очолюваного ним управління капітального будівництва.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем у період з 05.03.2021 по 19.03.2021 не вчинено дій, які б свідчили про наполягання на припиненні трудових відносин, що свідчить про відсутність ним наміру розірвати трудовий договір.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 803/959/17 та від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19 за наслідками дослідження і оцінки аналогічних обставин спірних правовідносин.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів існування підстав для припинення державної служби позивача за ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу», тому наявна у матеріалах справи заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням не може свідчити про дотримання відповідачем всіх істотних умов звільнення за власним бажанням.
Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відтак, оспорюване розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 19.03.2021 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на раніше займаній посаді з моменту звільнення, та на його користь підлягає нарахування та виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.
Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що рішення відповідача є правомірним, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем необґрунтовано, без дотриманням вимог чинного законодавства України, що дає підстави для визнання його протиправним та скасування.
Згідно з пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
За таких обставин суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням усіх наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі № 300/1752/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження від 19 березня 2021 року № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації з 19 березня 2021 року.
Зобов`язати Тернопільську обласну державну адміністрацію нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2021 року по 02 листопада 2021 року.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації та в частині стягнення з Тернопільської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 08 листопада 2021 року