13.12.21
22-ц/812/2184/21

Єдиний унікальний номер судової справи: 490/577/21
Провадження № 22-ц/812/2184/21
Постанова
Іменем України
13 грудня 2021 року                         м. Миколаїв                 Справа №490/577/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Самчишиної Н.В.
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М.,
за участі: позивача ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року, постановлену в приміщенні того ж суду, у складі головуючого судді Гуденко О.А., за заявою ОСОБА_1 про забезпечення його позову до Приватного підприємства «Вега-Груп» про визнання майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Вега-Груп» до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав,

встановив:
26 січня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року, а саме на об`єкт по АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: загальна площа (В.м.кв.)156,40, поверх 1, секція 3.
Позивач зазначав, що наприкінці 2019 року він звернувся до ОСОБА_4 про надання інформації щодо закінчення будівництва, на що отримав відповідь, що таке планується на 2020 рік та запропонував повернути кошти та розірвати договір. У жовтні 2020 року від ОСОБА_5 дізнався, що частина приміщень, яка згідно договору повинна була бути передана позивачу, буде вилучена на користь іншого впливового покупця. 
В кінці грудня 2020 року він виявив, що в приміщенні, яке мало бути йому передане побудована стінка, яка розділяє його на дві відокремлені частки. Таким чином, відповідач фактично не визнає його майнові права на об`єкт договору.
Посилаючись на статті 177, 392 ЦК України просив про задоволення позову.
02 липня 2021 року ПП «Вега –Груп» звернулося із зустрічним позовом про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2/Н від 18 жовтня 2018 року, що укладений між ПП «Вега-Груп» та ОСОБА_1 , посилаючись на порушення покупцем умов договору та не підписання останнім Акту прийому-передачі нежитлового приміщення.
Протокольною ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.
02 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом: 
-накладення арешту на майно - нерухоме майно, а саме:1) нежитлове приміщення 5 за адресою: АДРЕСА_2 ) нежитлове приміщення 4-1 за цією ж адресою, секція 3В та грошові кошти в сумі 2 045 712 грн, які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега –Груп», код ЄДРПОУ 34707766, що сплачені ним на розрахунковий розрахунок відповідача; 
- заборони відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії: відчужувати майно чи виконувати щодо нього інші зобов`язання - а саме майно, щодо якого він має майнові права (об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 18 жовтня 2018 року № 2/Н, частина об`єкту,нерухоме майно, нежитлове приміщення, індивідуально визначене в Договорі - секція 3(В) на першому поверсі будинку АДРЕСА_3 ;
- зупинення продажу нерухомого майна, на яке він має майнові права (об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) згідно договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року.
В обґрунтування заяви посилався на те, що на теперішній час відповідачем вже продані вказані приміщення і в них певні підприємці вже ведуть господарську діяльність, що робить неможливим передачу йому цих нежитлових приміщень у власність за Актом приймання-передачі. Також зазначив про порушення такими діями відповідача його конституційних прав та його прав власника на зазначене майно.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Накладено арешт на грошові кошти в сумі 2 045 712 грн., які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега-Груп», код ЄДРПОУ 34707766, що сплачені ОСОБА_1 на розрахунковий розрахунок ПП «Вега – Груп».
У задоволенні решти вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що майнові права та конкретно визначені об`єкти нерухомого майна - це різні об`єкти цивільних прав, які мають різний режим правового регулювання.
Суд вважав за необхідне зазначити, що власники цих конкретно визначених приміщень не є учасниками справи, а отже суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо порядку користування ними своєю власністю чи обмеження їх прав та обов`язків щодо будь-якої сторони по справі.
Такі заходи, як накладення арешту на грошові кошти в сумі 2 045 712 грн., які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега-Груп» та сплачені позивачем на розрахунковий розрахунок відповідача суд вважав співмірними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, невмотивованість судового рішення, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та згідно статті 150 ЦПК України забезпечити позов накладенням арешту на майно - нерухоме майно, а саме:1) нежитлове приміщення 5 за адресою: АДРЕСА_2 ) нежитлове приміщення 4-1 за цією ж адресою, секція 3В та грошові кошти в сумі 2 045 712 грн, які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега –Груп», код ЄДРПОУ 34707766, що сплачені ним на розрахунковий розрахунок відповідача; забороною відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії: відчужувати майно чи виконувати щодо нього інші зобов`язання - а саме майно, щодо якого він має майнові права (об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 18 жовтня 2018 року № 2/Н, частина об`єкту, індивідуально визначене в Договорі - секція 3(В) на першому поверсі будинку АДРЕСА_3 ; зупиненням продажу нерухомого майна, на яке він має майнові права (об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) згідно договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідач не подав.
Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу.
Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню. 
Суд першої інстанції встановив, що предметом первісного позову у даній справі є визнання майнових прав позивача за договором купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року, а саме на об`єкт по АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: загальна площа (В.м.кв.)156,40, поверх 1, секція 3.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нежитлове приміщення 5, загальною площею 99 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 зареєстроване за співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках, а нежитлове приміщення 4-1 за цією ж адресою, секція 3В за ОСОБА_8 (т.1 а.с. 208-225).
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. 
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Предметом спору у цій справі є майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року на нежитлові приміщення проектною площею 156,40 кв.м. на першому поверсі в третій секції, тобто предметом спору не є конкретно визначені приміщення, а є лише проектні квадратні метри нежитлових приміщень з визначенням їх розташування та будівельним характеристиками. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, заборони відповідачу і іншим особам вчиняти певні дії щодо нерухомого майна, а також зупинення продажу нерухомого майна, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відсутні у заяві про забезпечення позову обґрунтування відповідності видів забезпечення позову, які просить застосувати позивач, позовним вимогам, утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. Тому суд правильно констатував, що незабезпечення позову в обрані способи не ускладнить та не унеможливить виконання рішення суду. Вимоги про зупинення продажу нерухомого майна не є конкретними, а визначення права продажу конкретно визначених об`єктів нерухомості виходить за межі предмету спору. До того ж, суд першої інстанції вірно врахував, що забезпечення позову у зазначені позивачем способи, пов`язані з правами інших осіб, власників нерухомого майна, які не є учасниками справи, а тому суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо порядку користування ними своєю власністю чи обмеження їх прав та обов`язків щодо будь-якої сторони по справі. 
Відтак, обрані позивачем способи забезпечення позову є неспівмірним із предметом спору. У відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).
Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших осіб, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.
Отже, суд першої інстанції надав належну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, а позивач, у свою чергу, не довів перед судом підстав, які є необхідними умовами для вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб, у зв`язку з чим, на думку колегії, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 . А посилання позивача на порушення вимог ст. 56 Конституції України є необґрунтованим.
При цьому колегія суддів виходячи з вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо накладення арешту на грошові кошти у сумі сплаченій ним за договором та враховуючи, що відповідач не оскаржував вжитий судом захід забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти в сумі 2 045 712 грн., погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки саме по собі не з`ясування судом знаходження саме такої суми сплаченої позивачем на банківському рахунку відповідача та належність таких коштів відповідачу не є підставою для відмови у забезпеченні позову у такий спосіб. 
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції на підставі положень статті 375 ЦПК України слід залишити без змін.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        Н.В. Самчишина

Судді:                                                        П.П. Лисенко

       Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.