ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/29178/20                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                                                                      м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді                              Парінова А.Б.,
суддів:                                                  Беспалова О.О., 
          Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив суд:
- визнати неправомірними дії відповідача щодо введення так званого "карантину вихідного дня" та прийняття постанови від 11.11.2020 № 1100 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641";
- визнати незаконною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 11.11.2020 № 1100 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641";
- стягнути з Кабінету Міністрів України компенсації за заподіяну моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 року та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що розгляд питання про конституційність постанов КМУ не належить до повноважень адміністративного суду, оскільки в такому випадку він (позивач) був би взагалі позбавлений захисту порушених прав у судовому порядку, що є неприпустимим. Також, апелянт вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було прийнято до уваги положення ст. 29 Конституції України, а також ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Звертає увагу суду, що оскаржуваними діями та рішеннями відповідача було порушено його конституційні права та свободи, що негативно відобразилось на його здоров`ї та способі життя, а також завдало значних моральних страждань.
За наведених у апеляційній скарзі обставин, позивач вважає, що рішення суду першої інстанції не є законним, а тому підлягає скасуванню відповідно до приписів ст. 317 КАС України.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 р. та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Представник відповідача надав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.
За наведених у відзиві обставин, представник відповідача просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Міністерством охорони здоров`я було подано письмові пояснення на апеляційну скаргу відповідно до змісту яких останній категорично не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана постанова прийнята КМУ в межах встановлених повноважень. З огляду на викладені пояснення, Міністерство охорони здоров`я просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Учасники судового процесу до суду не зявились та явку уповноважених представників до суду не забезпечили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.
Позивачем до початку судового засідання було подано до суду клопотання проо здійснення апеляційного розгляду справи без його участі.
За наведених обставин та керуючись положеннями ст. 313 КАС України колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України вирішила розглянути дану справу у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"(зі змінами та доповненнями), відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 Кабінет Міністрів України установив з 12 березня до 22 травня 2020 р. на усій території України карантин.
У подальшому, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р.                     № 392, від 17 червня 2020 р. № 500, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956 термін дії карантину було продовжено до 31 грудня 2021 року.
Разом з тим, 11 листопада 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1100 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641", згідно з якою затверджено Зміни.
Вважаючи постанову Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2020 року № 1100 незаконною позивач звернувся за зазистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова прийнята Кабінетом Міністрів України в межах встановлених повноважень та порядку. Разом з цим, судом першої інстанції зазначено, що адміністративний суд не наділений повноваженнями надавати правову оцінку відповідності оскаржуваної постанови нормам Конституції України, оскільки такмими повноваженнями наділений виключно Конституційний Суд України. Вимоги апелянта про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції визнав необгрунтованими.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 18 частини 1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Так, особливості оскарження нормативно-правових актів, зокрема постанов Кабінету Міністрів України передбачені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до змісту частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України такий порядок поширюється на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Відповідно до частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №826/24498/15 (провадження №К/9901/62434/18), поняття "юридичного спору" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Конституційний Суд України в підпункті 3.6 пункту 3 рішення від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Колегія суддів зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Так, постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09.12.2020 року, крім іншого, було затверджено перелік постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, серед яких і пункти 3, 5, 7-9 оскаржуваної постанови (пункт 10 Переліку).
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, як суб`єкт правовідносин, сфера дії яких врегульована оскаржуваним нормативно-правовим актом - 21 листопада 2020 року, тобто ще під час дії оскаржуваної постанови. 
Однак, з огляду на те, що спірні пункти постанови від 11.11.2020 №1100 втратили чинність внаслідок внесення до неї змін постановою від 09.12.2020 №1236, колегія суддів дійшла висновку, що предмет спору у межах спірних правовідносин відсутній.
Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-7/99 визначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.
Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене у сукупності, апеляційний суд звертає увагу про неможливість визнання оскаржуваної постанови КМУ протиправною, оскільки не тільки спірні положення втратили свою юридичну силу (юридичну значимість), а і взагалі постанова №1100 наразі вичерпала свою дію, фактично втративши свою юридичну силу, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, враховуючи фактичні обставини справи за наслідками їх офіційного з`ясування судом, не призведе до поновлення порушених прав та інтересів позивача.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва спірні положення постанови уряду вже вичерпали свою дію та втратили чинність.
Отже, вказані апелянтом доводи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду даної справи.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 313, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                                      А.Б. Парінов

Судді:                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан