П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/8812/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Польовий О.Л. 
          Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 

28 жовтня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Гонтарука В. М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про   визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведеннч нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2017 по день фактичного розрахунку 08.12.2020 включно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 із розрахункового рахунку з якого здійснюється виплата грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2017 по день фактичного розрахунку 08.12.2020 включно в розмірі 295  512,63 грн..
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 по день фактичного розрахунку 08.12.2020 включно.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 42747,11 грн з урахуванням обов`язкових платежів та виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1  ст.311 КАС України  суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм    матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду –  скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2017 №21-РС позивач звільнений у запас за пунктом "а" частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2017 №257 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 04.12.2017.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.10.2020 у справі №560/5325/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.12.2017.
На виконання рішення суду військова частина НОМЕР_1 нарахувала позивачу 18526,26 грн. індексації грошового забезпечення та виплатила вказану суму 08.12.2020, що підтверджується випискою з карткового рахунку.
09.12.2020 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період з 04.12.2017 по 08.12.2020.
Листом від 15.12.2020 №350/142/4726 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у виплаті середнього заробітку у зв`язку з відсутністю підстав.
Позивач, зважаючи на наявність підстав для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення позивача відповідач не здійснив остаточного розрахунку всіх виплат, тому останній має право на застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Щодо моменту, з якого у підприємства виникає обов`язок виплатити спірну суму, то таким моментом слід вважати дату, коли підприємство дізналось про наявність спору , адже саме в цей день роботодавець мав можливість перевірити обґрунтованість заявленої вимоги. У разі негайної виплати суми, яка помилково не була доплачена, відповідальність у виді стягнення середнього заробітку виключається.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач листом 01.07.2020 №350/142/2700пс відмовив у проведенні належних позивачу виплат, у зв`язку з чим саме цю дату слід вважати такою, коли між сторонами виник спір щодо належних позивачу сум при звільненні. До цього моменту відповідач не може нести відповідальність за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ним була виплачена неоспорювана сума.
Натомість з 01.07.2020 у відповідача виник обов`язок перевірити правомірність розрахунку позивача при звільненні і виплатити йому належні суми, а невиплата цих сум складає затримку розрахунку при звільненні.
З цих підстав суд вважає, що 01.07.2020 відповідач перевірив обґрунтованість вимог позивача та замість того, щоб їх задовольнити, протиправно відмовив у проведенні виплати. Тому з цього моменту військова частина має нести відповідальність і компенсувати позивачу затриманий розрахунок при звільненні в розмірі середнього заробітку.
Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведений 08.12.2020, тому за період починаючи з 01.07.2020 у відповідача виникає обов`язок сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і він складає 42747,11 грн (161 день х 265,51 грн).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини четвертої  статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ ), грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого  Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Згідно з приписами  ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Судом апеляційної інстанції встановлено,  що позивача виключено зі списків особового складу військової частини 05.12.2017 (оскільки згідно матеріалів справи позивач розрахований за 04.12.2017), а фактичний розрахунок при звільненні проведено 08.12.2020.
Статтею 47 КЗпП України  встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно з положеннями  статті 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.  Закон  прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого  статтею 117 КЗпП України  відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей  94,  116,  117 КЗпП України  і статей  1,  2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений  законом  строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Таким чином, усі виплати при звільненні належать до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні  статті 116 КЗпП України  та застосування передбаченої  статтею 117 КЗпП України  відповідальності здійснюється у разі нездійснення фактичного розрахунку на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції, що положення  статті 117 КЗпП України  не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати, є помилковими.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №    820/3313/17, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
Отже, відповідач, всупереч нормам чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченою  ст. 117 КЗпП України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі №560/5325/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 04.12.2017 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.12.2017.
Також, судом встановлено, що на виконання рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 08.12.2020 перераховано позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 18526,26 грн.. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку стосовно визначення періоду для обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 04.12.2017 року. 
Отже, розрахунковий період розпочинається з наступного після виключення зі списків особового складу частини дня, а саме з 05.12.2017. А кінцевою датою вказаного періоду слід вважати дату, яка передує даті виплати заборгованості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, тобто 07.12.2020 року.
Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до  ст. 238 КЗпП України  при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.
Вирішуючи питання щодо розміру вищеозначеного відшкодування, колегія суддів зазначає, що військова служба, це державна служба особливого характеру (п. 1 ст. 2 Закону України 05.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".
При цьому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.
Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема,  ст. 10 Закону № 2011-ХІІ.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100  (далі Порядок).
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.
Таким чином, враховуючи, що звільнення позивача відбулось 02 серпня 2017 року, середня заробітна плата/середнє грошове забезпечення позивача повинно обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).
Також, частини 1  статті 117 КЗпП України  визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяців перед місяцем звільнення складає 16196,40  грн. ( за жовтень 2017 року в сумі 8098,20 грн. та за листопад 2017 року в сумі  8098,20  грн.). Протягом цих двох місяців був 61 календарний день. 
Отже, середньоденний заробіток позивача становить 265,51 грн. (16196,40 грн. (заробіток за два останніх місяці) / 61 календарних дні), що також вказано в довідці військової частини НОМЕР_1 .
За період з 05.12.2017 по 07.12.2020 включно (враховуючи дату зарахування коштів 26.01.2021) було 1098 календарних дні, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 291  529,98 грн. (1098 днів х 265,51 грн.).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористану додаткову відпуску та індексації грошового забезпечення, з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 291  529,98 грн., оскільки така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.
Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  ст. 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Колегія суддів враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.
Приписами частини 5  статті 242 КАС України  визначено, що при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що при розмірі невиплаченої індексації грошового забезпечення в розмірі 18526,26 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 291  529,98 грн. набагато перевищує розмір невиплачених складових, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 18526,26 грн./ 291  529,98 грн. (компенсація додаткової відпустки учасника бойових дій/середній заробіток за весь час затримки розрахунку)х100% = 0,063.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 265,51 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 6,354% х 1098 (дні затримки розрахунку) = 18 523,81грн. 
Таким чином, враховуючи обставини справи, а також принцип справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 18 523,81 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі № 815/714/16.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18 523,81грн.  
При вирішенні даної справи, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції не в повній мірі застосував принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню, із врахуванням вищевикладеного.
Частиною 2  ст. 77 КАСУ України  визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2017 по 07.12.2020 включно.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 18   523 ( вісімнадцять тисяч п`ятсот двадцять три ) грн. 81 коп. з урахуванням обов`язкових платежів та виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Гонтарук В. М.