Постанова                                           
Іменем України
27 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 523/20035/20-ц
провадження № 61-9267св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
заявник (стягувач) -  ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буюкля Олег Олексійович,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року у складі судді Далеко К. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заявника
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буюклі О. О., заінтересована особа - ОСОБА_2 .
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, скаргу ОСОБА_1 було повернуто заявнику без розгляду.
Судові рішення мотивовано тим, що скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця подано з порушенням вимог частини другої статті 183 ЦПК України, тому наявні правові підстави для повернення скарги без розгляду з підстав неподання доказів надіслання скарги з додатками усім учасникам справи. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У червні 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси 
від 04 січня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 12 травня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що зміст та форма скарги на бездіяльність державного виконавця повинна відповідати приписам 
статей 175, 177 ЦПК України та відповідно за наявності недодержання вимог зазначених статей у відповідності до вимог частини першої 
статті 185 ЦПК України суд може залишити скаргу без руху та надати можливість заявнику усунути недоліки, а не повертати без розгляду скаргу, позбавивши при цьому заявника права на доступ до правосуддя та справедливий розгляд його справи.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із Суворовського районного суду м. Одеси.
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 грудня 2020 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла скарга стягувача ОСОБА_1 , за участі боржника ОСОБА_2 , на бездіяльність старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буюклі О. О. (а. с. 1-4).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 скаргу ОСОБА_1 було повернуто заявнику без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України (а. с. 23).
З таким висновком суду першої інстанції погодився й Одеський апеляційний суд, прийнявши 12 травня 2021 року постанову про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року - без змін. 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша 
статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня
1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).
Водночас у розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачено можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Слід зазначити, що наведена процесуальна норма (частина четверта статті 183 ЦПК України) не стосується та не регулює питання подання саме скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.
Вказані процесуальні правовідносини регулюються нормами розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», у якому встановлено окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20 (провадження № 61-15478св20) та 
від 21 квітня 2021 року у справі № 569/12949/20 (провадження 
№  61-15532св20).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржувані судові рішення, з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     С. Ф. Хопта
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
В. В. Шипович